Местоимение – Уикипедия
Местоимението е самостойна изменяема част на речта, която замества име (съществително, прилагателно или числително).
Някои местоимения имат форми за лице, число и падеж. Някои се менят и по род, а някои се членуват.
Видове местоимения в българския език
[редактиране | редактиране на кода]В българския език има девет вида местоимения.
Лични местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Назовават участниците в общуването (аз, ти, ние, вие), лицата или предметите, за които се говори (той, тя, то, те). В сравнение с останалите видове личните местоимения се характеризират с най-много граматични форми – за лице, число, падеж и род.
Във винителен и дателен падеж имат по две форми – пълна и кратка – с еднакво значение. Понякога пълната и кратката форма се употребяват заедно (напр. „на мене ми“) или едната от тях се употребява заедно с името, което би трябвало да замества (напр. „Иван го наградиха.“). Това явление се нарича удвояване на допълнението.
Лични местоимения[1] | ||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Число | Лице / Род | Подлог (именителен падеж) | Пряко допълнение (винителен падеж) | Непряко допълнение (дателен падеж) | ||||
пълна | пълна | кратка | пълна | кратка | чрез предлог | |||
ед. ч. | 1 л. | аз | мене/мен | ме | мене/мен | ми | на мене/мен | |
2 л. | ти | тебе/теб | те | тебе/теб | ти | на тебе/теб | ||
3 л. | м. р. | той | него | го | нему | му | на него | |
ж. р. | тя | нея | я | ней | ѝ | на нея | ||
ср. р. | то | него | го | нему | му | на него | ||
мн. ч. | 1 л. | ние/ний | нас | ни | нам | ни | на нас | |
2 л. | вие/вий | вас | ви | вам | ви | на вас | ||
3 л. | те | тях | ги | тям | им | на тях |
Съкратените форми от мене и тебе, ние и вие са обикновени както в говоримия език, така и в художествената литература: от теб съм видял само добро; за мен е удоволствие. Много често се казва Вий за къде сте? вместо Вие за къде сте?, но обикновено се пише вие. Приема се,[1] че това са фонетични варианти.
Формата ази вместо аз се среща в творчеството на по-старите поети (напр. у Ботев: че скитник ходя злочестен ази и срещам това, що душа мрази); сега тази форма е архаизъм. Други лични местоименни форми, които произлизат от старобългарския език за той, тя, то, те са он, она, оно, они; днес те не се приемат за книжовни; употребяват се предимно в западните български говори.
Груба грешка е превръщането на безлични изрази от типа страх ме е в лични: аз ме е страх вместо правилното мене ме е страх. Такива изрази изискват кратка местоименна форма, а кратките форми са само за пряко или непряко допълнение, следователно и пълната форма трябва да бъде за допълнение, а не за подлог: лошо ми е = на мене ми е лошо, а не аз ми е лошо.[1]
Притежателни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Изразяват отношение на принадлежност. По произход са тясно свързани с личните местоимения. Имат род, число и лице. Формите на притежателните местоимения зависят от рода и числото както на притежавания предмет, така и на притежателя, когато той е в 3 л. ед. ч., напр. братът на Иван – неговият брат; сестрата на Иван – неговата сестра; братът на Иванка – нейния(т) брат, сестрата на Иванка – нейната сестра.
Списък на притежателните местоимения:
1 л. ед.ч.: мой, моя, мое, мои (ми);
2 л. ед.ч.: твой, твоя, твое, твои (ти);
3 л. ед.ч. м.ср.р.: негов, негова, негово, негови (му);
3 л. ед.ч. ж.р.: неин, нейна, нейно, нейни (ѝ);
1 л. мн.ч.: наш, наша, наше, наши (ни);
2 л. мн.ч.: ваш, ваша, ваше, ваши (ви);
3 л. мн.ч.: техен, тяхна, тяхно, техни (им).
Кратките форми на личните местоимения в дателен падеж и кратките форми на притежателните местоимения се различават само по синтактичната си роля:
- кратките форми на личните местоимения в дателен падеж са непреки допълнения;
- кратките форми на притежателните местоимения са определения.
Притежателни местоимения | |||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Число | Лице/Род | м. р. | ж. р. | ср. р. | мн. ч. | кратка форма | |||||
неопр. | определено | неопр. | определено | неопр. | определено | неопр. | определено | ||||
ед. ч. | 1 л. | мой | моя/моят | моя | моята | мое | моето | мои | моите | ми | |
2 л. | твой | твоя/твоят | твоя | твоята | твое | твоето | твои | твоите | ти | ||
3 л. | м. р. | негов | неговия/неговият | негова | неговата | негово | неговото | негови | неговите | му | |
ж. р. | неин | нейния/нейният | нейна | нейната | нейно | нейното | нейни | нейните | ѝ | ||
ср. р. | негов | неговия/неговият | негова | неговата | негово | неговото | негови | неговите | му | ||
мн. ч. | 1 л. | наш | нашия/нашият | наша | нашата | наше | нашето | наши | нашите | ни | |
2 л. | ваш | вашия/вашият | ваша | вашата | ваше | вашето | ваши | вашите | ви | ||
3 л. | техен | техния/техният | тяхна | тяхната | тяхно | тяхното | техни | техните | им |
Сравнително често при изговор на членуваните форми окончанията пред члена се изпускат: мойта, мойто, мойте; твойта, твойто, твойте; нашта, нашто, наште; вашта, вашто, ваште. Тези форми са характерни за небрежната разговорна реч. Допускат се понякога в поезията по метрични съображения, тъй като съдържат една сричка по-малко.[1]
Възвратни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Възвратните местоимения са два типа: възвратни лични и възвратни притежателни местоимения.
Когато глаголното действие, произлизащо от глаголното лице, т.е. от подлога, не пада върху друго лице или предмет, а се „възвръща“ върху глаголното лице, тогава вместо лично местоимение за съответното граматическо лице за допълнение се използва възвратно лично местоимение. Иначе казано, възвратните лични местоимения са думи, които заместват лични местоимения в косвени падежи. Нямат род, притежават само категорията падеж, като липсва форма за именителен падеж. Като всички лични местоимения, възвратните лични местоимения две кратки форми: за пряко допълнение – се; за непряко допълнение – си.
Възвратните притежателни местоимения са думи, които заместват обикновените притежателни местоимения, когато притежателят е подлог в изречението. Имат, както останалите притежателни местоимения, категориите род, число и определеност; имат пълни и кратки форми, като кратката форма е неизменяема, тя е преосмислена форма на възвратното лично местоимение.
Възвратни лични местоимения | |||
---|---|---|---|
Винителен | Дателен | ||
пълна форма | кратка форма | пълна форма | кратка форма |
себе си | се | на\за себе си | си |
Възвратни притежателни местоимения | ||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Пълна форма | Кратка форма | |||||||
м. р. | ж. р. | ср. р. | мн. ч. | |||||
неопр. | опр. | неопр. | опр. | неопр. | опр. | неопр. | опр. | |
свой | своя/своят | своя | своята | свое | своето | свои | своите | си |
Много груба грешка е да се напише нечленуваната форма за множествено число свои с й. Трябва ясно да се разграничава ед.ч. свой от мн.ч. свои.
Показателни
[редактиране | редактиране на кода]Показателните местоимения са местоимения прилагателни, т.е. посочват някакъв признак, без да го назовават. Примери: скъпа рокля – такава рокля; десет книги – толкова книги; тази книга, онази книга, този момент, онзи момент. Формите им са получени от два изходни корена, съдържащи -т- за близост или -н- за отдалеченост.[1]
Имат род и число, но не се членуват. Местоимението толкова е неизменяемо: няма род и число.[2]
Показателни местоимения[2] | |||||
---|---|---|---|---|---|
Род/ Число | Лично | Качествено | Количествено | ||
за близост | за отдалеченост | полож. признак | отриц. признак | ||
м. р. | този (тоз)/тоя | онзи/оня | такъв/толкав (толчав) | онакъ̀в/ѝнакъв | то̀лкова (то̀лкоз) |
ж. р. | тази (таз)/тая | онази (оназ)/оная | такава/толкава (толчава) | онакава/инаква | |
ср. р. | това/туй | онова/онуй | такова/толкаво (толчаво) | онакова/инакво | |
мн. ч. | тези (тез)/тия | онези (онез)/ония | такива/толкави (толчави) | онакива/инакви |
Формите този и тоя, тази и тая, тези и тия са напълно равностойни. Могат да се използват за разнообразяване на речта или благозвучност, напр. вместо тази зима може да се каже тая зима, вместо тая ябълка – тази ябълка.
Формите с частица -з- (съкратен вариант на формите с частица -зи-) са характерни за разговорната реч и се избягват при писане, но се срещат в поезията поради ритмични съображения („Остави таз песен любовна“ — Христо Ботев).
Формите за ср.р. туй и онуй са подчертано разговорни и не се препоръчват в книжовната реч, но се срещат в литературата, особено в поезията („Не се гаси туй, що не гасне!“ — Иван Вазов). Същото важи за формите толкав, толкава, толкаво, толкави; а формите толчав, толчава, толчаво, толчави са по-скоро диалектни варианти на толкав, толкава, толкаво, толкави.[1]
Въпросителни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]При общуване често се налага да питаме за неизвестни лица, предмети, признаци. Тогава си служим с въпросителни местоимения: кой, коя, кое, кои; какъв, каква, какво, какви; чий, чия, чие, чии; колко, колцина; що.
Въпросителни местоимения | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Род/Число | Лично | Качествено | Количествено | |||
Именителен | Винителен | Дателен | Родителен | |||
м.р. | кой | кого̀ | кому̀ / на кого̀ | чий | какъ̀в | ко̀лко, колцѝна |
ж.р. | коя̀ | коя̀ | на коя̀ | чия̀ | каква̀ | |
ср. р. | коѐ | кого̀ | кому̀ / на кого̀ | чиѐ | какво̀ | |
мн. ч. | коѝ | кого̀ | кому̀ / на кого̀ | чиѝ | каквѝ |
Относителни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Относителните местоимения в български език се използват за свързване на подчинено изречение с главното, като в подчиненото изречение заместват име, употребено в главното изречение. Образуват се, като към въпросителните местоимения се прибавя словообразуващата морфема частица -то. Единствено местоимението що се използва като относително без помощта на частицата -то. Що се използва като относително местоимение вместо който, която, което, които (вестникът, що си купих = вестникът, който си купих), но изреченията с местоименията що са присъщи на художествения стил, най-вече поезията.[1]
Относителни местоимения | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Род/ Число | Лично | Качествено | Количествено | |||
Именителен | Винителен | Дателен | Родителен | |||
м. р. | ко̀йто | кого̀то | кому̀то / на кого̀то | чѝйто | какъ̀вто | ко̀лкото |
ж. р. | коя̀то | коя̀то | на коя̀то | чия̀то | каква̀то | |
ср. р. | коѐто | коѐто | кому̀то / на коѐто | чиѐто | какво̀то | |
мн. ч. | коѝто | коѝто | на коѝто | чиѝто | каквѝто |
Неопределителни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Когато искаме да изразим неопределени лица, предмети, признаци (качествени и количествени), използваме неопределителни местоимения. Те се получават от въпросителните посредством морфемата ня-: някой, някоя, някого, нечии, нечия, нечие и т.н. Има и друг тип неопределителни местоимения, образувани също от въпросителни местоимения, но с помощта на други морфеми. Като се постави пред въпр. местоимение словообразувателната частица ѐди-, получават се неопределителните местоимения еди-кой, еди-коя, еди-кое, еди-кои, еди-какъв, еди-каква, еди-какво, еди-какви, еди-колко, еди-що. Така е и с частицата -го̀де: кой-годе, какъв-годе, що-годе, колко-годе. Получават се неопределителни местоимения и като се прибави да е към въпросителни местоимения: кой да е, какъв да е, колко да е.
Неопределителни местоимения | ||||
---|---|---|---|---|
Род/Число | Лични | Качествени | Количествени | |
Именителен | Притежателен | |||
м.р. | някой | нечий | някакъв | няколко |
ж.р. | някоя | нечия | някаква | |
ср.р. | някое/нещо | нечие | някакво | |
мн.ч. | някои | нечии | някакви |
Отрицателни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Получават се от въпросителните местоимения с помощта на морфемата ни-, например кой – никой, какъв – никакъв, чий – ничий и т.н. Чрез тях се отрича наличието на лица, предмети, признаци, брой. Притежават повечето разновидности и всички морфологични особености на въпросителните местоимения.
Отрицателни местоимения[2] | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Род/Число | Лични | Качествени | Количествени | |||
Именителен | Винителен | Дателен | Притежателен | |||
м.р. | никой | никого | никому / на никого | ничий | никакъв | николко |
ж.р. | никоя | ничия | никаква | |||
ср. р. | никое/нищо | ничие | никакво | |||
мн.ч. | никои | ничии | никакви |
В българския език, както и при други славянски езици, съществува задължително двойно отрицание: отрицателните местоимения се свързват с отрицателна глаголна форма, например никой не знае (не може да се каже никой знае) или никаква светлина не се виждан Отрицателните притежателни местоимения обаче (ничий, ничия) могат да се използват и в отрицателни, и в положителни изречения, но смисълът е различен: Тази земя не е ничия и Тази земя е ничия.
Отрицателните местоимения за лица в мъжки род имат и стари падежни форми: Никой никому не се доверява. (вм. Никой на никого не се доверява.).[1]
Обобщителни местоимения
[редактиране | редактиране на кода]Образуват се от частицата вся-: за лица и предмети – всякой, всякоя, всякое, всякои, всяка, всяко, всеки; за предмети и животни – всичко; за признаци – всякакъв, всякаква, всякакво, всякакви; за количество – всичкият, всичката, всичкото, всичките, всички.
Обобщителни местоимения | ||||
---|---|---|---|---|
Вид | м. р. | ж. р. | ср. р. | мн. ч. |
За лица и предмети | всеки/всякой | всяка/всякоя | всяко/всякое | всички/всякои |
За признаци | всякакъв | всякаква | всякакво | всякакви |
За притежание и количество | всичкия(т) | всичката | всичкото | всички(те) |
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б в г д е ж з Пашов, Петър. Българска граматика. Пловдив, ИК Хермес, 2015. ISBN 954-459-653-4.
- ↑ а б в Бояджиев, Т., Ив. Куцаров, Й. Пенчев. Съвременен български език. Учебник за студенти от филологическите факултети и педагогическите институти. С., ИК Петър Берон, 1999. ISBN 954-321-070-5. ISBN 954-402-036-5
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- Иван Илиев. Теория на относителността. Българските относителни местоимения – произход и развой. Пловдив. Весела. 2012. [1]
- Иван Илиев. Българските относителни местоимения (лекция)
|