Хумор – Уикипедия
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e4/Eduard_von_Gr%C3%BCtzner_Falstaff.jpg/260px-Eduard_von_Gr%C3%BCtzner_Falstaff.jpg)
Хуморът е ефект, при който способността или качеството на хора, обекти или ситуации поражда чувства на развеселеност и смях у други хора. Терминът включва форма на развлечение или комуникация между хора, която предизвиква такива чувства.
Може в определени случаи да бъде предизвикван чрез ирония, хипербола, стереотипи, игра на думи, оксиморон, пресилени или неочаквани жестове и движения, имитиране на някого и др.
Терминът произлиза от хуморната медицина на древните гърци, според която съчетание от течности известни като хумори (на гръцки: χυμός, chymos, буквално: сок, метафорично: вкус) контролират човешкото здраве и емоции.
Производни
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Boris_Yeltsin_with_Bill_Clinton-1.jpg/200px-Boris_Yeltsin_with_Bill_Clinton-1.jpg)
Чувство за хумор е способността на човек умишлено да създава хумор, както и да разбира такъв предизвикан от други. Степента, до която човек намира определено нещо за хумор, зависи от много фактори, включително географско местоположение, култура, зрялост, ниво на образование и контекст. Например малките деца предпочитат клоунада, докато сатирата обикновено разчита повече на разбиране на целта на хумора и затова е насочена повече към по-зряла публика.
Черен хумор (използван в черната комедия) е хумор, в който теми, които нормално се третират сериозно, като смърт, убийства, болести, лудост, ужаси, употреба на наркотици, изнасилване, война и т.н. се третират хумористично или сатирично.
В България
[редактиране | редактиране на кода]Хуморът е широко застъпен в българския фолклор: народните песни, приказките, анекдотите и поговорките. Сред най-известните герои на народните хумористични разкази са българинът Хитър Петър, турчинът Настрадин Ходжа, тримата глупаци и др.
За българска столица на хумора се смята град Габрово, където през 1972 г. е създаден Домът на хумора и сатирата.
Вижте също
[редактиране | редактиране на кода]Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Анри Бергсон, „Смехът. Есе относно значението на комичното“. М-во на информ. и изкуството, 1947
- Исак Паси, „Смешното“ (1972, 1979, 1993, 2001, 2002)
- „Смехът на шопа, представен от Никола Анастасов“. Пловдив: Христо Г. Данов, 1985
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- Анна Каменова, „Хуморът на безхуморните“, LiterNet, 28.06.2002 (ориг. в сп. „Златорог“, 1929, кн. 6)
- Венцеслав Константинов, „Немският хумор“ Архив на оригинала от 2016-03-07 в Wayback Machine., сп. „Родна реч“, 1989
- Ана Димова, „Хуморът между езиците и културите или преводим ли е хуморът“, електронно списание LiterNet, 17.11.2004, № 11 (60)
- Петър Краевски, „Ода за хумора“, електронно списание LiterNet, 01.10.2011, № 10 (143)
- Росица Чернокожева, „Хуморът в българската литература за деца – психоаналитични наблюдения“, електронно списание LiterNet, 26.12.2012, № 12 (157)
|