Kolerafelkelés – Wikipédia
A kolerafelkelés vagy koleralázadás névvel szokás illetni azt a parasztfelkelést, amely 1831 nyarán robbant ki Magyarország északkeleti részén a Galícia irányából érkező kolerajárvány következtében. A szegény és elmaradott, zömmel szlovákok és ruszinok lakta vidéken a lázadó parasztok a kormány és a vármegyék tisztviselőit, földesurakat támadtak meg, végül a katonaság leverte a mozgalmat.
Előzmények
[szerkesztés]A kolerajárvány 1817-ben ütötte fel a fejét Bengáliában, és az elkövetkező évtizedekben elért egészen Oroszországig. A novemberi felkelés leverésére érkező cári csapatok révén a Habsburg Birodalomhoz tartozó Galíciába is eljutott, mire a magyar hatóságok 1830 decemberében katonai kordont állítottak fel a határon, hogy megakadályozzák a betegség elterjedését. A határzárat három hónap múlva felbontották, ám túl korán: a kolera megjelent Magyarországon is, és a kordon 1831. májusi visszaállításával már nem lehetett megállítani. Ezt követően a fertőzött területeket is blokád alá vonták, a hatóságok – köztük a kolerabiztosi tisztséget viselő fiatal Kossuth Lajos – pedig különféle kezelési módokkal próbálkoztak, teljesen hiába. A körülbelül 465 000 megbetegedést okozó járványban mintegy 250 000 ember veszett oda, köztük a zempléni Széphalmon élő idős Kazinczy Ferenc, Fekete János, az ország tárnokmestere, Tittel Pál csillagász, a Gellért-hegyi obszervatórium igazgatója, valamint Veres Pálné édesanyja, Beniczky Pálné Sturmann Karolina (1787–1830) is.
Feszültségek
[szerkesztés]Az egyébként is elmaradott, túlnépesedett és szegény északkeleti megyék – Sáros, Zemplén és Szepes – lakóit különösen súlyosan érintették a kormányzati intézkedések, hiszen jelentős részük idénymunkából tartotta fenn magát, a kordon miatt azonban ezúttal nem juthattak el megszokott alföldi munkahelyeikre. Ez, a zárlat okozta élelmiszerhiány és a kormány látványos, ám teljesen hatástalan egészségügyi intézkedései (kútfertőtlenítés, bizmutpor gyógyszerként való felhasználása) annak az elképzelésnek az elterjedéséhez vezettek, hogy a kormányzat és a földesurak valójában nem védelmezni akarják őket, hanem nagyszabású mérgezési hadműveletet indítottak ellenük. Ehhez társult az a szláv paraszti körökben elterjedt vélemény is, hogy a hadsereg egészségügyi célú összevonásai a határokon valójában a „jó cár”, I. Miklós lengyel földön állomásozó, felszabadító csapatainak visszatartására irányulnak. (A kortársak feltételezését, miszerint orosz ügynökök izgatása állt volna a háttérben, nem sikerült igazolni.)
A felkelés
[szerkesztés]Az első zavargások Budán és Pesten robbantak ki július 17-én, de ezeket a karhatalom még aznap leverte. Végül a hónap végén kezdődött maga a felkelés, és augusztus első három hetében három hullámban terjedt el Sáros, Zemplén, Szepes, illetve Gömör és Kis-Hont, valamint Abaúj vármegye szegényparasztsága és paraszti sorban élő kisnemessége körében. A becslések szerint mintegy 45 000 résztvevő megtámadta az egészségügyi biztosokat, a vármegyei hivatalnokokat és a földesurakat, de alkalomadtán a papokat és a zsidókat is elérte a népharag. Számos kúriát és kastélyt rohantak le és dúltak fel. (A halálos áldozatok pontos száma nem ismert, körülbelül 13-15 fő lehetett.) A mozgalom más területekre nem terjedt át, de több megyében – elsősorban a románok lakta partiumi és a szerb többségű Délvidéken, de a magyar Dunántúlon is – feszültté vált a helyzet.
Következmények
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/70/E%C3%B6tv%C3%B6s_Ign%C3%A1c_%281786%E2%80%931851%29.jpg/180px-E%C3%B6tv%C3%B6s_Ign%C3%A1c_%281786%E2%80%931851%29.jpg)
A megtorlás nem sokat váratott magára: a teljhatalmú királyi biztossá kinevezett Eötvös Ignác sárosi főispán vezetése alatt a sárosi nemesi felkeléssel megerősített hadsereg 52 századnyi katonaság bevetésével augusztus végére felszámolta a felkelést. A novemberben felfüggesztett statárium időszaka alatt 119 felkelőt végeztek ki, ezt követően pedig még közel négyezer részvevőt börtönöztek be vagy sújtottak testi fenyítéssel. A gyors és határozott fellépés a többi vidék paraszti mozgolódását is elcsitította.
Bár a felkelők jórészt a nem magyarok közül kerültek ki, a kutatások szerint a lázadásban nem volt különösebb szerepük a nemzetiségi ellentéteknek. A felkelés révén a reformkor számos haladó szellemű politikusa felismerte: a jobbágyság létezése milyen súlyos veszélyt rejt magában, és hogy megszüntetése már csak emiatt is célszerű lenne.
Emlékezete
[szerkesztés]Magyarországon
[szerkesztés]Jókai Szomorú napok (1848–1856) című romantikus regénye teljes egészében a kolerafelkelésről szól. Tesz néhány utalást arra, hogy egyes nemesurak keménykezűsége is szerepet játszott a népharag kitörésében, de a felkelés okát elsősorban a paraszti lakosság tanulatlanságában és hiszékenységében, illetve az azt kihasználó pánszláv „izgatók” tevékenységében látja. És mégis mozog a föld! (1872) című regényének Correctura fejezetében szó esik a zempléni, abaúji „pórlázadásról”, illetve arról is, hogy a kolerajárvány miatt csak Barkó Pál volt jelen Jenőy Kálmánnal a krónikások 12 évvel korábban Pestre megbeszélt találkozóján.
Szlovákiában
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f5/Monument_to_the_East_Slovak_peasant_revolt_of_1831%2C_Vranov_nad_Top%C4%BEou.jpg/220px-Monument_to_the_East_Slovak_peasant_revolt_of_1831%2C_Vranov_nad_Top%C4%BEou.jpg)
Szlovákiában a kolerafelkelést általában kelet-szlovák paraszfelkelésként (východoslovenské roľnícke povstanie) nevezik. A lázadásnak 1938-ban emlékművet (Jozef Pospíšil szlovák szobrász és Čeněk Vořech cseh építész munkája) állítottak a hajdani Sáros vármegyei Eperjesenyickén (Haniska, Szlovákia Eperjesi kerületének Eperjesi járásában), a Furča-dombon. A zempléni Varannón (Vranov nad Topľou, Eperjesi kerület, Varannói járás) 2011-ben a Matica slovenská állított emléktáblát a felkelőknek.
Források
[szerkesztés]- Pajkossy Gábor: A reformkor. In: Magyarország története a 19. században. Szerk.: Gergely András. Budapest, Osiris, 2005. ISBN 963389817X, 191–235. o.
- Amikor félmillió áldozatot követelt a kolera Magyarországon. Múlt-kor (mult-kor.hu), 2011. augusztus 30. (Hozzáférés: 2023. február 21.)
- Tóth Csaba Tibor: A járvány, ami a parasztokat az urak ellen fordította, és Kossuthot is radikalizálta. Mérce (merce.hu), 2022. december 22. [2023. február 21-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2023. február 21.)
- Tóth Csaba Tibor: Osztályok és harcok a „reformkor” árnyékában. Mérce (merce.hu), 2023. február 4. [2023. február 21-i dátummal az eredetiből archiválva].