Wurfrahmen 40 – Wikipédia
Ez a szócikk feltüntet forrásokat, de azonosíthatatlan, hol használták fel őket a szövegben. Önmagában ez nem minősíti a szócikk tartalmát: az is lehet, hogy minden állítása pontos. Segíts lábjegyzetekkel ellátni az állításokat! Lásd még: A Wikipédia nem az első közlés helye |
Wurfrahmen 40/Stuka zu Fuß | |
![]() | |
Oldalanként 3-3 db Wurfrahmen 40-nel felszerelt Sd.Kfz. 251 Ausf. C lövészpáncélos (Stuka zu Fuß) | |
Fejlesztő ország | ![]() |
Általános tulajdonságok | |
Személyzet | 2 fő |
Hosszúság | 5,8 m |
Szélesség | 2,1 m |
Magasság | 1,75 m |
Tömeg | 7,8 t |
Páncélzat és fegyverzet | |
Páncélzat | 8-15 mm |
Elsődleges fegyverzet | 2 db 7,92 mm-es MG 34 vagy MG 42 géppuska |
Másodlagos fegyverzet | 6 db 320 mm-es gyújtó-, vagy 6 db 280 mm-es repesz-romboló rakéta |
Műszaki adatok | |
Motor | Maybach HL 42 benzinmotor |
Felfüggesztés | torziós rugó |
Sebesség | 52,5 km/h |
Fajlagos teljesítmény | 100 LE |
Hatótávolság | 300 km |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Wurfrahmen 40/Stuka zu Fuß témájú médiaállományokat. |
A Wurfrahmen 40 (magyarul: „40-es vetőkeret”) egy második világháborús német rakéta-sorozatvető faanyagú vetőkerete volt. Általában Sd.Kfz. 251-es féllánctalpasokra vagy zsákmányolt francia Renault UE Chenillette-re szerelték. Ezzel egy jóval mozgékonyabb és védettebb tüzérségi eszközt kaptak, mint a vontatott Nebelwerferek. A vele felszerelt járművet a katonák nagyon találóan csak „Gyalog Stukának” (Stuka zu Fuß), telepített változatát (Wurfgerät 41) pedig „Bőgő tehénnek” (Heulende Kuh) nevezték.
1941-ben a J. Gast. cég kifejlesztett egy csövekből összeszerelhető tartóvázat, amely mind a négy Sd.Kfz. 251-alváltozatra (Ausf. A–D) könnyen felszerelhető volt. A keretre összesen 6 darab Wurfrahmen 40 rakétaindítót lehetett felszerelni a Wurfkörper rakéták számára. Az indítókból 280 mm-es repesz-romboló (28 cm Sprengranate), vagy 320 mm-es gyújtó töltetű rakétát lehetett kilőni. Mint az összes korabeli rakétatüzérségnél, a rakéták pontatlanok voltak és ezért nagy mennyiségben lőtték őket a célpontra. A nagy mennyiségben érkező gyújtó töltetű rakéták sokkhatása viszont elsöprő erejű volt. A rakéták célba juttatását a jármű megfelelő irányba állításával lehetett elérni (oldalszög), míg lőtávolságukat a vetőkeretek helyszögének módosításával változtatták. A 280 mm-es rakétával 1,9 km-es, míg a 320 mm-es rakétával 2,2 km-es maximális hatótávolságot lehetett elérni. Az irányzás elősegítésére, a jármű elejére két „irányzópálcát” szereltek. Az indítást távirányítással, elektromos indukciós tekerccsel, a járműtől biztonságos távolságra végezték. Egy teljes sorozatot (egyesével, egymás után) 10 másodperc alatt lehetett kilőni. Az indítókeretet rendszerint az Sd.Kfz. 251/1-es lövészszállító változatokról vetették be.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Bundesarchiv_Bild_101I-216-0417-05%2C_Russland%2C_schwerer_Wurfrahmen_an_Sch%C3%BCtzenpanzer.jpg/260px-Bundesarchiv_Bild_101I-216-0417-05%2C_Russland%2C_schwerer_Wurfrahmen_an_Sch%C3%BCtzenpanzer.jpg)
A Sd.Kfz 251-es féllánctalpason 6 db keretet helyeztek rá, oldalanként hármat-hármat. A Chenillette UE-nél kettőt oldalanként, vagy négyet a jármű hátuljára szerelve. Ilyen rakétaindítót szereltek még a francia Hotchkiss H35-re, itt szintén oldalanként kettőt-kettőt.
Források
[szerkesztés]- Germany's Rocket and Recoilless Weapons – lonesentry.com (angol nyelvű)
- sdkfz251.com