Fornnordiska – Wikipedia
Den här artikeln behöver fler eller bättre källhänvisningar för att kunna verifieras. (2020-10) Åtgärda genom att lägga till pålitliga källor (gärna som fotnoter). Uppgifter utan källhänvisning kan ifrågasättas och tas bort utan att det behöver diskuteras på diskussionssidan. |
Fornnordiska | |
Dǫnsk tunga Norrǿnt mál | |
Region | Norden, Storbritannien, Irland, Isle of Man, Newfoundland och Labrador, Volga och platser däremellan |
---|---|
Språkfamilj | Indoeuropeiska |
Runor; senare latinska alfabetet | |
Språkkoder | |
ISO 639‐2 | non |
ISO 639‐3 | non |
Fornnordiska är en äldre[1] term för det eller de[2] germanska språk som talades i Norden runt vikingatiden (år 800–1200-talet[2]). Av de vikingatida nordborna själva användes uttrycket dansk tunga (dǫnsk tunga), "danskt mål" eller bara danska för att beteckna det inhemska språket.
Varianter
[redigera | redigera wikitext]Fornnordiskan förekom i tre kända varianter. Dessa var fornöstnordiska i Sverige (där kallad runsvenska) och Danmark (rundanska), forngutniska på Gotland samt fornvästnordiska (även kallat "norrönt mål", som helt enkelt betydde "norska") i Norge, på Island och Färöarna.
Skillnaderna mellan de nordiska dialekterna var dock små under vikingatiden. Den bäst kända dialekten är fornvästnordiskan, eftersom Eddan, de isländska sagorna med mera skrevs på denna dialekt. Fornöstnordiskan hade dock flest talare och var mest utbredd. Den är främst känd genom runinskrifter. Forngutniskan var den minsta dialekten och finns bevarad genom runinskrifter men också genom Gutasagan och Gutalagen.
Övriga västgermanska språk som vid denna tid låg mycket närmare de skandinaviska språken än de gör idag (fornfrisiska, fornsaxiska, fornnederländska, fornhögtyska |
Historia
[redigera | redigera wikitext]Bakgrund
[redigera | redigera wikitext]Fornnordiska utvecklades från urnordiska, som är känd från äldre runinskrifter, och gav upphov till dagens nordgermanska språk. På 700-talet hade urnordiskan som talades i Skandinavien genomgått några större förändringar och utvecklats till fornnordiska. Detta språk fortsatte att förändras under 800-talet, men förändringarna var inte likartade i hela språkområdet.
Utveckling och påverkan
[redigera | redigera wikitext]Senast under 900-talet hade det splittrats upp i tre olika dialekter[2] de ovan nämnda fornvästnordiska, fornöstnordiska och forngutniska. Språkgränserna utgjordes av natur- och geografibarriärer där dialekterna så att säga "flöt över" i varandra eftersom inga klara gränser fanns. Av denna anledning utgör till exempel språket i östra Norge under denna tid ett slags mellanstadium mellan fornvästnordiska och fornöstnordiska.
Fornnordiskan har påverkat ett flertal av de främmande språk som nordmännen kom i kontakt med. Särskilt tydligt är detta i engelskan. Många engelska dialekter, till exempel lågskotska, innehåller en hög andel fornnordiska lånord, och det utdöda fornvästnordiska språket norn talades tidigare av ättlingarna till nordiska bosättare på Orkneyöarna och Shetlandsöarna. Även andra språk som ryska och till och med franska har påverkats av fornnordiskan.
Fornöstnordiska benämns ofta rundanska i Danmark respektive runsvenska i Sverige, även om dessa var i princip identiska fram till 1100-talet. Dialekterna bär denna benämning på grund av att de skrevs med runalfabetet, den så kallade futharken. Till skillnad från urnordiskan, som skrevs med den äldre 24-typiga futharken, skrevs fornnordiska med den yngre futharken som endast hade 16 runor. På grund av det begränsade antalet tecken användes många runor för en rad olika fonem. Runan som betecknade vokalen u användes också för att skriva o, ø och y. Runan för i användes även för att skriva e.
Senare historia
[redigera | redigera wikitext]Dagens efterföljare till fornnordiska är de östnordiska språken svenska och danska, samt västnordiska språken norska, isländska och färöiska. Forngutniskan gick emellertid under som skriftspråk på 1500-talet, men överlevde som talspråk på den gotländska landsbygden fram till modern tid. Genom sin isolering på Island och Färöarna har de två språk som talas där genomgått mindre förändringar än språken på fastlandet, vilka dessutom utvecklats liknande i fråga om grammatik och vokabulär, och man talar därför ofta om en kontinental och en insulär gren (ögren) av de nordiska språken.
I artiklarna nordiska språk, östnordiska språk och västnordiska språk finns mer uppgifter om de östnordiska språkens särdrag gentemot varandra och mot andra germanska språk.
Se även
[redigera | redigera wikitext]Fornnordiska begrepp
[redigera | redigera wikitext]- Blåland – Afrika
- Blåman – mörkhyad
- Daner – skandinaver
- Hird – livgarde
- Huskarl – dräng
- Här – armé
- Miklagård – Konstantinopel
- Ruser – vikingar i österled
- Väringar – legoknektar i väringagardet
Referenser
[redigera | redigera wikitext]- ^ ”forn | SAOB | svenska.se”. https://svenska.se/saob/. Läst 14 oktober 2020.
- ^ [a b c] ”svenska - språkhistoria”. www.ne.se. https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/l%C3%A5ng/svenska#spr%C3%A5khistoria. Läst 14 oktober 2020.
Externa länkar
[redigera | redigera wikitext]- Norröna texter och kväden (på Heimskringla.no)
- J. Fritzners norröna (ordlista, samlad av Johan Fritzner)
- Professor Arne Torps webbplats (med talad rekonstruerad urnordiska och norrönt språk – bland annat Atlekvädet)
- Scandinavian loans in Old and Middle English, and their legacy in the dialects of England and modern standard English
Vidare läsning
[redigera | redigera wikitext]- Arnold Nordling (1938), Norr : skorungr och skoru(g) / Arnold Nordling., Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors, Wikidata Q113519093, ISSN 0039-6842, https://urn.fi/urn:NBN:fi-fd2019-00022630