Солертинський Іван Іванович — Вікіпедія
Іван Солертинський | |
---|---|
Іван Салярцінскі | |
Народився | 3 грудня 1902 Вітебськ, Північно-Західний край, Російська імперія, нині — Білорусь |
Помер | 11 лютого 1944 (41 рік) Новосибірськ, Російська Федерація ·інфаркт міокарда |
Поховання | Заєльцовський цвинтарd |
Громадянство | Білорусь, Російська Федерація |
Діяльність | викладач, історик |
Alma mater | Санкт-Петербурзький державний університет |
Знання мов | російська[1] |
Заклад | Санкт-Петербурзька державна консерваторія імені Миколи Римського-Корсакова |
Батько | Іван Солертинський |
Мати | Катерина Бабашинська |
Діти | Дмитро Солертинський |
Іван Солертинський (3 грудня 1902; Вітебськ, нині Білорусь — 11 лютого 1944; Новосибірськ, нині Російська Федерація) — російський радянський історик музики, театру і літератури. Мав частково білоруське походження.
Зробив істотний внесок у розробку питань класичної музичної спадщини, симфонізму, оперної й балетної драматургії. Вплинув на творчість композитора Дмитра Шостаковича, з яким близько товаришував. Автор статей про класичну музику, хореографію і театральне мистецтво Західної Європи, тогочасну музику зарубіжжя[2]. Володів 26-ма іноземними мовами[3].
Наприкінці XVII століття засновник роду отримав прізвище Солертинський, коли навчався в православній семінарії. Прізвище походить від лат. sollertius — умілий. Родич Сергій Соллертинський (1846-1920) був професором Санкт-Петербурзької духовної академії. Батько Іван Іванович Солертинський (1850-1907) служив у чині статського радника в Петрозаводську (Олонецкая губернія, Російська імперія). У грудні 1898 року отримав призначення на посаду Вітебського повітового суду (Північно-Західний край; нині —Білорусь). У Вітебську одружився з молодою безприданницею зі шляхти Катериною Бабашинською. Пізніше став сенатором[3]
Народився у Вітебську (в будинку на вулиці Гоголя) в родині голови повітового суду. Був первістком серед 3-х дітей. Улітку 1902-го, через кілька місяців після народження сина, батька направили служити до Харкова, де той помер у 1907-му. Від овдовілої матері отримав домашнє навчання французької мови. Прожив у Вітебську до 18 років. У 1920 році у Вітебську познайомився з мислителем Михайлом Бахтіним (1895-1975). Там же відвідував концерти симфонічного оркестру під керуванням Миколи Малька (пізніше його викладач)[3].
У 1921 році вступив до Петроградського університету, де у 1924 році закінчив романо-германське відділення факультету суспільних наук. Там же вивчав іспанську класичну літературу. Водночас до 1923-го займався в Інституті історії мистецтв, де у 1929 році закінчив аспірантуру з театрознавства[4].
З 1923 року викладав історію музики, літератури, театру, психологію й естетику у вишах Петрограда, згодом Ленінграда. У середині 1920-х років навчався симфонічної музики в диригента Миколи Малька. З 1929 року працював у Леніградській філармонії, керівником якої став з 1940 року. Паралельно в 1934-1941 рр. працював у видавництві при філармонії. З 1936-го одночасно працював у Ленінградській консерваторії, професором якої став у 1939-му. Читав лекції й виступав з критичною публіцистикою про мистецтво, естетику і психологію[2]. Улітку 1941 року після початку Німецько-радянської війни переїхав з Ленінградської філармонією до Новосибірська, де влаштовував концерти й лекції[5]
У 1944 році композитор Дмитро Шостакович присвятив пам'яті Солертинського 2-е фортепіанне тріо[3]. З 1988-го у Вітебську щороку проводяться Міжнародний музичний фестиваль імені Івана Солертинського і наукові читання[6]. 9 грудня 1992-го Виконавчий комітет Вітебської області надав Вітебському музичному училищу ім'я Івана Солертинського. У 2003 році перед будівлею училища встановили пам'ятник Солертинському.
- «Болт» Шостаковича. — Л., 1931
- Гектор Берлиоз. — М., 1932
- Густав Малер. — Л., 1932
- Симфонические поэмы Рихарда Штрауса. — Л., 1932
- Жак Оффенбах. — Л., 1933
- Арнольд Шёнберг. — Л., 1934
- Леди Макбет Мценского уезда: опера Шостаковича. — Л., 1934
- Четвёртая симфония Брамса. — Л., 1935
- Вторая симфония Брамса. — Л., 1935
- Джакомо Мейербер. — Л., 1936
- Риголетто: опера Верди. — Л., 1936
- Глюк. — Л., 1937
- Кармен: опера Бизе. — Л., 1937
- «Волшебная флейта» Моцарта. — Л., 1940
- «Фиделио» Бетховена. — Л., 1940
- Седьмая симфония Брукнера. — Л., 1940
- Третья симфония Брамса. — Л., 1941
- Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т.14: Рэле — Слаявіна / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш — Мн.: БелЭн, 2002. — Т. 14. — 512 с. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0238-5 (Т. 14).
- Энцыклапедыя літаратуры і мастацтва Беларусі: У 5-і т / Рэдкал.: І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. — Мн.: БелСЭ, 1986. — Т. 4: Накцюрн — Скальскі. — 742 с. — 9500 экз.
- Д. Д. Шостакович. Письма И. И. Соллертинскому. — СПб.: Композитор, 2006. — 276 с.
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б Браніслаў Смольскі. Салярцінскі // Беларуская энцыкляпэдыя ў 18 тамах / гал.рэд. Генадзь Пашкоў. — Менск: Беларуская энцыкляпэдыя імя Петруся Броўкі, 2002. — Т. 14. — С. 122. — 512 с. — 10 000 ас. — ISBN 985-11-0238-5
- ↑ а б в г Аляксандар Пукшанскі. Фэномэн Салярцінскага // Зьвязда: газэта. — 23 траўня 2012. — № 96 (27211). — С. 4. [Архівовано 20 березня 2019 у Wayback Machine.] — ISSN 1990-763x.
- ↑ Салярцінскі Іван Іванавіч [Архівовано 2019-03-20 у Wayback Machine.] // Віцебская абласная бібліятэка, 2010 г.
- ↑ Салярцінскі Іван Іванавіч // Віцебская абласная бібліятэка, 2010 г.
- ↑ Кацярына Князева. Фэстываль імя Івана Салярцінскага падтрымлівае традыцыі клясычнай музыкі ў Віцебску [Архівовано 2019-03-20 у Wayback Machine.] // Беларускае тэлеграфнае агенцтва, 4 сьнежня 2015 г.
- І. Соллертинський. Арнольд Шенберґ(укр.)
- І. Соллертинський. Гектор Берліоз(укр.)
- І. Соллертинський. Джакомо Меєрбер(укр.)
- І. Соллертинський. Жак Оффенбах(укр.)
- І. Соллертинський. Історичні типи симфонічної драматургії(укр.)
- І. Соллертинський. «Кармен» Бізе(укр.)
- І. Соллертинський. Крістоф-Віллібальд Ґлюк(укр.)
- І. Соллертинський. «Моряк-бурлака» Ваґнера(укр.)
- І. Соллертинський. Нотатки про комічну оперу(укр.)
- І. Соллертинський. Про «Нібелунгову каблучку» Ваґнера(укр.)
- І. Соллертинський. Романтизм, його загальна і музична естетика(укр.)
- І. Соллертинський. Ромен Роллан і музика(укр.)
- І. Соллертинський. Симфонії Брамса(укр.)
- І. Соллертинський. Симфонічні поеми Ріхарда Штрауса(укр.)
- І. Соллертинський. Сьома симфонія Брукнера(укр.)
- І. Соллертинський. «Фіделіо»(укр.)
- І. Соллертинський. «Чарівна флейта» Моцарта(укр.)