Дерібас Олександр Михайлович — Вікіпедія
Олександр де Рібас | |
---|---|
![]() Портрет роботи П. Г. Волокідіна. 1934 рік. | |
Псевдо | Дерібас, Де-Рібас |
Народився | 31 грудня 1856 Одеса, Херсонська губернія, Російська імперія |
Помер | 2 жовтня 1937 (80 років) Одеса, Українська РСР, СРСР |
Поховання | Другий Християнський цвинтар |
Громадянство | ![]() ![]() |
Місце проживання | Одеса |
Діяльність | краєзнавець, журналіст |
Галузь | історія[1] і регіональна історія[1] |
Відомий завдяки | завдяки дослідженню історії Одеси |
Alma mater | Новоросійський університет |
Знання мов | російська[1] |
Посада | Директор Одеської міської публічної бібліотеки |
Рід | Де Рібаси |
Батько | Михайло де Рібас |
Мати | Єлизавета ван дер Шкруф |
Родичі | Хосе де Рібас |
У шлюбі з | Ганна Цакні |
Діти | Данило (або Дмитро) |
|
Олекса́ндр Миха́йлович де Ріба́с (у деяких джерелах також — Деріба́с або Де-Ріба́с; нар. 31 грудня 1856, Одеса, Херсонська губернія, Російська імперія — пом. 2 жовтня 1937, Одеса, Українська РСР, СРСР) — історик, журналіст, краєзнавець і бібліограф. Автор історичних та мемуарних творів. Дворянин за походженням. Походив з неаполітанського роду іспанського походження де Рібасів, які у XVIII столітті переїхали до Російської імперії на службу імператору.
Олександр Михайлович де Рібас походить з неаполітанського роду іспанського походження де Рібасів[2], найвідомішим представником якого є адмірал Жозеп де Рібас і Бойонс, який був першим градоначальником Одеси та вважається одним з її засновників. Олександр Михайлович є внучатим племінником Жозепа. Рід де Рібасів взагалі зробив багато задля слави Одеси та її процвітання. Братом Жозепа був Фелікс — майор Російської імператорської армії[3], а також Генеральний консул королівства обох Сицилій для усіх портів Чорного та Азовського морів.[4] Він відомий тим, що подарував місту перший сад, висаджений біля власного будинку. Його називали спочатку Дерібасівським, потім — Казеним, Публічним, а нині — «міський сад». Проживши більшу частину свого життя в Одесі, Фелікс там і помер 1845 року.
Син Фелікса, Михайло, був віце-консулом при батькові, служив при управлінні генерал-губернатора, потім був редактором франкомовного видання «Journal d'Odessa».[3] 1853 року Михайло разом із своїм сімейством отримав спадкове дворянство. Михайло де Рібас був знайомий з багатьма видатними людьми тієї епохи: письменниками, музикантами, художниками. Зокрема, Альфонсом де Ламартіном, Александром Дюма-старшим, Чарлзом Діккенсом, Іваном Айвазовським тощо. Згодом він публікувався у багатьох місцевих періодичних виданнях, завдяки знанню багатьох іноземних мов був членом комітету іноземної цензури, а також головував міську публічну бібліотеку. Матір'ю ж Олександра була Єлизавета ван дер Шкруф — дочка голландського дворянина.[4] За деякими даними саме Михайло Феліксович передав своєму синові Олександру любов до історії Одеси. Слухаючи розповіді батька, маючи можливість бачити ще старих, які пам'ятали перші роки розбудови Одеси, дізнаватися з перших уст про Армана Емманюеля Рішельє, Луї Ланжерона, Олександр Пушкіна, він все подальше життя присвятив цим історіям.[3]
Олександр Михайлович де Рібас народився 31 грудня 1856 року в українському місті Одеса, що тоді входило до складу Херсонської губернії, Російської імперії.[2] Він отримав добру освіту, досконало знав кілька мов, як і всі в родині.[3] Олександр закінчив комерційне училище, вчився на природничому відділенні фізико-математичного факультету Імператорського Новоросійського університету. В університеті молодий потомок де Рібасів слухав лекції таких науковців того часу, як Ілля Мечников і Іван Сєченов.
Згодом Олександр Михайлович покинув університет і зайнявся журналістикою. деякий час, навіть, викладав французьку мову у приватній гімназії Хотовицького. Згодом — працював викладачем пансіоната при Рішельєвській гімназії. У 1880-х роках переїхав до Києва. Займався перекладами лібрето опер, писав у періодичні видання, служив у банку. Окрім того, деякий час протягом 1905 року виконував обов'язки італійського консула у Києві.
Повернувшись до Одеси, Олександр де Рібас стає одним з провідних публіцистів міста. Цей період його життя був насичений громадською, видавничою, адміністративною діяльністю. Довгий час, протягом 1906—1919 років, він співпрацював з газетою «Одесский листок».[2]
Понад 60 публікацій і нарисів були зібрані в книгу «Старая Одесса. Исторические очерки и воспоминания», перше видання якої побачило світ у 1913 році, в кількості 1 075 примірників. Згодом де Рібас одружився з грекинею Ганною Цакні, що була колишньою дружиною Івана Буніна. У їхньому будинку збиралися одеські журналісти, літератори та художники, формуючи своєрідний артистичний салон.[3]
Олександр Михайлович у 1911—1918 роках працював в Одеському бібліографічному товаристві при Імператорському Новоросійському університеті. Згодом два роки у 1922—1924 роках — був директором Одеської міської публічної бібліотеки (нині — Одеська національна наукова бібліотека), а потім багато років був завідувачем краєзнавчим відділом цієї ж бібліотеки. Під час роботи у бібліотеці Олександр Михайлович заснував унікальну картотеку «Одессика», а також був одним із засновників музею «Стара Одеса». Де Рібас також був членом «Пушкінської» комісії Будинку вчених[2] та головою Одеського літературно-артистичного товариства.[5]
Під час 1920-х років Олександр, разом із дружиною Ганною, регулярно влаштовував вечори, де бували відомі письменники, журналісти, художники й артисти.[2] У важкі роки потрясінь Червоного терору і початку Сталінських репресій, де Рібас занурився в історію. Він довго збирався видати другий том книги «Старая Одесса», навіть, вів переговори з видавництвами — але ці плани так і не здійснилися.
Олександр Михайлович Дерибас помер 2 жовтня 1937 році, не витримавши звістки про те, що його син Данило[3] (за іншими даними — Дмитро), вчений-хімік, професор[2], заарештований за звинуваченням у «шкідництві» і був вбитий у в'язниці НКВС.[3]
Олександр Михайлович Дерібас першим ввів у науковий обіг таке поняття, як «Одесика», склав унікальну картотеку за цією тематикою.
Сімейні перекази, розповіді батька — Михайла де Рібаса, бібліотекаря Одеської публічної бібліотеки, власні спостереження і архівні дослідження дали можливість Олександру Дерібасу у 1906—1913 роках публікувати нариси в газетах «Одесский листок» і «Одесские новости». Йому вдалося в своїх літературних роботах жваво воскресити історичне минуле Одеси: її побут, звичаї, звичаї, типи жителів, дати біографії окремих видатних діячів міста.
У 1913 році ці матеріали склали книгу «Старая Одесса. Исторические очерки и воспоминания», випущену тиражем 1 075 примірників. Книга тричі перевидавалася після смерті автора[2]: у 1990 і 2002 роках в Одесі і 1995 року в Москві[6][2]. Сам автор писав:
![]() | Книга про «Стару Одесу» написана мною легко, фейльєтонно, без будь-якої системи, без всякої хронології і без жодної претензії на її історичне значення. Мені просто хотілося передати іншим мої особисті переживання, мою особисту прихильність до рідного міста. І мене, тому, не могло не здивувати і не порадувати то загальне співчутливе ставлення, яке зустріла моя книга у одеських старожилів. Вийшло так, як ніби я сказав про стару Одесі то, що багато давно хотіли сказати про неї самі, як ніби я в своїй книзі був простим виразником загального любовного відносини одеситів до свого славного і милому минулому. Черпаючи хороше з залишившигося в мені джерела старої Одеси, я проливаю це хороше в нове життя... Оригінальний текст (рос.) Книга о «Старой Одессе» написана мною легко, фельетонно, без всякой системы, без всякой хронологии и без всякой претензии на ее историческое значение. Мне просто хотелось передать другим мои личные переживания, мою личную привязанность к родному городу. И меня, поэтому, не могло не удивить и не порадовать то общее сочувственное отношение, которое встретила моя книга у одесских старожилов. Вышло так, как будто я сказал о старой Одессе то, что многие давно хотели сказать о ней сами, как будто я в своей книге был простым выразителем общего любовного отношения одесситов к своему славному и милому прошлому. Черпая хорошее из оставшегося еще во мне родника старой Одессы, я проливаю это хорошее в новую жизнь… | ![]() |
Над другим томом Олександр Михайлович продовжував працювати в наступні десятиліття, у 1930 роки готував для видавництва Academia[ru] друге, доповнене видання. Однак цього не відбулося, рукопис потрапив у фонди Російського державного архіву літератури та мистецтва.
У 1990-ті роки співробітники Одеської державної наукової бібліотеки імені Максима Горького зібрали очерки де Рібаса за газетою «Одесский листок», а також іншим. Колегам Олександра вдалося зібрати більш ніж 110 очерків, які не увійшли до першого видання. Другий том «Старая Одесса. Забытые страницы» був надрукований видавництвом Мистецтво 2004 року у Києві з великою кількістю гравюр та ілюстрацій.
- Старая Одесса. Исторические очерки и воспоминания. — Одесса, 1913;
- Старая Одесса. Забытые страницы / Сост. О. Ф. Ботушанская, О. Н. Вовчок, Т. В. Щурова. — К., 2004.[2]
- Хосе де Рібас — двоюрідний дід Олександра, адмірал, перший градоначальник Одеси.
- Фелікс де Рібас — дід Олександра, майор[3], Генеральний консул королівства обох Сицилій для усіх портів Чорного та Азовського морів.[4]
- Михайло де Рібас — батько Олександра, віце-консул, редактор видання «Journal d'Odessa».
- Ганна Цакні — дружина Олександра, грекиня за походженням. Перший чоловік — Іван Бунін.
- Данило Олександрович де Рібас — син Олександра та Ганни, вчений-хімік. Був заарештований за звинуваченням у «шкідництві» і був вбитий у в'язниці НКВС.[3]
Дерібас Олександр Михайлович. Родовід | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
|
- ↑ а б в Czech National Authority Database
- ↑ а б в г д е ж и к Щурова Т. Дерибас Александр Михайлович (1856-1937). odessa-memory.info (рос.).
- ↑ а б в г д е ж и к Москаленко А. Летописец Старой Одессы. odessa360.net (рос.). Архів оригіналу за 2 жовтня 2016. Процитовано 12 березня 2016.
- ↑ а б в г Одесская ветвь. Вебсайт ГО «Дом Де-Рибаса» (рос.). Архів оригіналу за 13 березня 2016. Процитовано 13 березня 2016.
- ↑ Муратова В. Олег Дерибас и его знаменитые предки // Дзеркало тижня. Україна. — 1994. — 21 листопада. Архівовано з джерела 23 березня 2016. Процитовано 2016-03-16. (рос.)
- ↑ Каталог читального зала. Офіційний сайт Всесвітнього клубу одеситів (рос.). Архів оригіналу за 16 березня 2016. Процитовано 16 березня 2016.
- ↑ Род де-Рибас. Вебсайт ГО «Дом Де-Рибаса» (рос.). Архів оригіналу за 14 квітня 2016. Процитовано 13 березня 2016.
- Москаленко А. Летописец Старой Одессы. odessa360.net (рос.). Архів оригіналу за 2 жовтня 2016. Процитовано 12 березня 2016.
- Щурова Т. Дерибас Александр Михайлович (1856-1937). odessa-memory.info (рос.).
- Рибас Александр де. Старая Одесса : ист. очерки и воспоминания / Александр де-Рибас. – Одесса : Кн. магазин Георгія Руссо, 1913. – 379 с., 32 л. ил. [Архівовано 22 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Муратова В. Олег Дерибас и его знаменитые предки // Дзеркало тижня. Україна. — 1994. — 21 листопада. (рос.)