Принц Едвард, герцог Кентський — Вікіпедія
Принц Едвард, герцог Кентський | |
---|---|
![]() Герцог Кентський у 2014 році | |
Герцог Кентський | |
Правління | 25 серпня 1942 — дотепер |
Попередник | Джордж |
Інші титули | граф Сент-Ендрюса барон Даунпатрікський |
Біографічні дані | |
Імена | англ. Edward George Nicholas Paul Patrick |
Релігія | Англіканська церква |
Народження | 9 жовтня 1935[1][2][…] (88 років) Белгрейвська площаd, Вестмінстер, Великий Лондон, Лондон[d], Англія, Велика Британія |
У шлюбі з | Кетрін, герцогиня Кентська |
Діти | Джордж Віндзор, граф Сент-Ендрюс[2], Гелен Тейлор[2], Ніколас Віндзор[2] і Патрік Віндзорd[2] |
Династія | Віндзорська династія і House of Windsor-Kentd |
Батько | Принц Георг, герцог Кентський[2] |
Мати | Марина Грецька[2] |
Нагороди | |
![]() | |
![]() |
Королівська родина Сполученого Королівства та Співдружності |
---|
![]() |
|
|
Принц Едвард, герцог Кентський (англ. Prince Edward, Duke of Kent), повне ім'я: Едвард Джордж Ніколас Пол Патрік (англ. Edward George Nicholas Paul Patrick; нар. 9 жовтня 1935, Лондон, Велика Британія) — член британської королівської родини, двоюрідний брат королеви Єлизавети II. Володіє титулом герцога Кентського з 1942 року, коли його батько загинув в авіакатастрофі. Після вступу на престол Карла III у 2022 році посідає 40-ву позицію в черзі престолонаслідування Великої Британії.
Народився 9 жовтня 1935 року на Белгрейв-сквер, 3, у Лондоні[4]. Його батьками були Джордж, герцог Кентський, та його дружина Марина. Герцог Кентський був сином короля Георга V та королеви Марії Текської, а герцогиня — дочкою Миколи, принца Грецького і Данського, та Олени Володимирівни, дочки Великого князя Володимира і онучки російського імператора Олександра II. Охрещений в Букінгемському палаці 20 листопада 1935 року архієпископом Кентерберійським Космо Гордоном Ленгом; хрещеними батьками стали король Георг V, королева Марія Текська, Микола, принц Греції і Данії, Едвард, принц Уельський, королівська принцеса Марія, герцог Коннотський і Стратернський (його син Артур був його довіреною особою на хрестинах) та герцогиня Аргайльська[5].
Початкову освіту здобув у Landgrove School. Згодом навчався поступово в Ітонському коледжі[6] та Інституті Ле Розі[7] у кантоні Во, Швейцарія. Після здобуття шкільної освіти вступив до Королівської військової академії в Сандгерсті[8]. Вільно володіє французькою, оскільки, за словами його молодшого брата, принца Майкла Кентського, їхня матір і бабуся віддавали перевагу розмовам цією мовою вдома[9].
25 серпня 1942 року батько принца Едварда загинув у Кейтнессі, Шотландія, в авіакатастрофі, спричиненій негодою. Тоді Едвард у віці 6 років перейняв титул герцога Кентського, графа Сент-Ендрюса та барона Даунпатрікського[10]. Як член королівської родини почав у ранньому віці виконувати королівські обов'язки. На похороні короля Георга VI у 1952 році він крокував за його труною[11]. На коронації Єлизавети II, своєї двоюрідної сестри, у 1953 році був третім (після герцогів Единбурзького та Глостерського), хто віддав шану новій королеві[12].
29 липня 1955 року вступив до Королівської військової академії в Сандгерсті у званні другого лейтенанта полку Royal Scots Greys[13]. 29 липня 1961 року отримав звання капітана[14].
У 1962—1963 роках служив у Гонконзі, потім — у штабі Східного командування. 31 грудня 1967 року отримав звання майора[15]. 1970 року командував ескадрильєю свого полку, який служив на британській базі в Кіпрі та в складі миротворчих сил ООН, що встановлювали мир між грецькою та турецькою частинами Кіпру[16]. На початку 1970-х служив зі своїм полком у Північній Ірландії. У цей час королева Єлизавета II своїми діями запобігла викраденню принца Ірландською республіканською армією[17]. 30 червня 1973 року отримав звання лейтенанта-полковника[18].
Покинув службу в армії 15 квітня 1976 року. 11 червня 1983 року отримав звання генерал-майора[19], а 11 червня 1993 — фельдмаршала[20].
У Йоркському соборі 8 червня 1961 року герцог Кентський одружився із Кетрін Ворслі — єдиною дочкою сера Вільяма Ворслі, 4-го баронета. 1994 року герцогиня прийняла католицтво, проте це не вплинуло на право престолонаступництва принца Едварда, оскільки, відповідно до Акту про спадкування престолу 1701 року, позбавлення права на престол застосовується тільки у випадках, коли дружина монарха є католичкою до шлюбу[21]. Такий захід був скасований Актом успадкування корони 2013 року.
Пара має трьох дітей:
- Джордж Віндзор, граф Сент-Ендрюс (нар. 26 червня 1962);
- Леді Гелен Тейлор (нар. 28 квітня 1964)[22];
- Лорд Ніколас Віндзор (нар. 25 липня 1970).
Герцогиня Кетрін зробила аборт у 1975 році через краснуху, а 1977 року народила мертвонародженого сина Патріка[23][24].
Подружжя проживає у Кенсінгтонському палаці в Лондоні[25].
2011 року близькі соратники Джонатана Ріса, приватного розслідувача, причетного до справи News Internation, заявили, що він зміг отримати доступ до банківських рахунків герцога і герцогині Кентських[26].
Уранці 18 березня 2013 року в принца Едварда стався легкий інсульт[21]. У квітні 2015 року в нього стався перелом стегна, і його госпіталізували до лікарні Aberdeen Royal Infirmary[27].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0a/HRH_The_Duke_of_Kent_2_Allan_Warren.jpg/220px-HRH_The_Duke_of_Kent_2_Allan_Warren.jpg)
Герцог Едвард виконував заручини від імені королеви Єлизавети II протягом понад 50 років. Також він представляв королеву на святкуваннях в Уганді[28], Гаяні[29], Гамбії[30], Гані та Сьєрра-Леоне[31] з нагоди 50-річчя незалежності цих країн[32]. Крім того, герцог виконував обов'язки державного радника тоді, коли королева перебувала за межами держави[16].
Однією з основних публічних ролей герцога була посада віцеголови British Trade International, раніше відомої як Британська рада зовнішньої торгівлі, в якій він свого часу був головою[32], а пізніше — посада спеціального представника з міжнародної торгівлі та інвестицій[33]. На посаді голови Британської ради зовнішньої торгівлі 1979 року став першим британським монархом, який відвідав Китай; тоді принц Едвард побував на Британській енергетичній виставці в Пекіні[34].
У 1971—2000 роках був президентом Футбольної асоціації — керівного футбольного органу в Англії. З 1975 року — президент Асоціації скаутів[35]. Разом із принцом Уельським Вільямом відвідав 21-й Всесвітній скаутський Джемборі в Гайлендс-гаус, Челмсфорд, у липні 2007 року[36]. Також був президентом Всеанглійського клубу лаун-тенісу і крокету у 1969—2021 роках[37][38]; на цій посаді він замінив свою матір Марину[39]. Серед іншого, герцог Кентський був головою Комісії військових могил Співдружності[40], ветеранської організації RAF Benevolent Fund[41][42], Royal National Lifeboat Institution[43][44], Stroke Associaton[37][45], Королівського Об'єднаного інституту оборонних досліджень[46], Королівського інституту[47], Британського клубу гонщиків[48], патроном Американського повітряного музею у Великій Британії[49], Королівського клубу гольфу Західного Норфолку[50], Клубу крикету графства Кент[51], опери Північ[52], Консерваторії музики та танцю Трініті Лабан[53]. Також герцог входить до консультативної групи Медалі Маунтбаттена і вручає нагороду після ухвалення рішення. Принц Едвард є одним зі стипендіатів Королівської інженерної академії[54].
Протягом майже 29 років був президентом національної молодіжної організації Endeavour[55]. Також служив королівським патроном Почесного товариства «Лінкольнз-Інн» з 2001 року; раніше цю посаду обіймав його батько[56]. 2015 року отримав Дрезденську премію миру за «внесок у британсько-німецьке примирення»[57].
2 червня 2022 року герцог вийшов на балкон Букінгемського палацу разом з королевою Єлизаветою II під час церемонії Trooping the Colour, яка була частиною святкування Платинового ювілею королеви[58].
16 грудня 1963 року був посвячений як член Королівської Альфа-ложі № 16, а в 1965—1966 роках був її Почесним майстром[59].
1966 року призначений старшим великим наглядачем Об'єднаної великої ложі Англії (керівний масонський орган в Англії та Уельсі), а 14 червня 1967 року в Королівському Альберт-голі призначений її Великим майстром[60]. Герцог є десятим на цій посаді й перебуває на ній найдовше.
- 9 жовтня 1935 — 25 серпня 1942: Його Королівська Високість Принц Едвард Кентський;
- 25 серпня 1942 — дотепер: Його Королівська Високість Герцог Кентський.
- Національні (британські)
- Коронаційна медаль Короля Георга VI (1937)
- Коронаційна медаль Королеви Єлизавети II (1953)
- Лицар Великого хреста Королівського Вікторіанського ордена (1960)
- Медаль Незалежності Сьєрра-Леоне (1961)
- Медаль Незалежності Гаяни (1966)
- Лицар Великого хреста Ордена Святого Михайла і Святого Георгія
- Медаль Срібного ювілею Королеви Єлизавети II (1977)[61]
- Королівський Лицар Ордену Підв'язки (1985)
- Медаль Золотого ювілею Королеви Єлизавети II (2002)
- Медаль Діамантового ювілею Королеви Єлизавети II (2012)
- Медаль «За вислугу років і хорошу поведінку»
- Медаль Платинового ювілею Єлизавети II (2022)
- Іноземні
- Медаль Організації Об'єднаних Націй за участь у миротворчій місії ООН на Кіпрі (1970)
- Премія «Золотий фазан» Асоціації скаутів Японії (1992)[62]
Швеція: Орден Карла XIII (2000)[63]
Греція: Королівський династичний орден Святих Георгія та Константина
Йорданія: Вищий Орден Відродження
Йорданія: Орден Зірки Йорданії
Ліберія: Орден Зірки Африки
Непал: Орден Трішакті Патта
Норвегія: Орден Святого Олафа
Польща: Орден «За заслуги перед Польщею»
- Орден «За заслуги перед Вільною державою Саксонія»
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #143291246 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б в г д е ж Lundy D. R. The Peerage
- ↑ Pas L. v. Genealogics — 2003.
- ↑ Page 6371 | Issue 34206, 9 October 1935 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ «Prince Edward Christened — Ceremony at the Palace». The Times. 21 November 1935. p. 14.
- ↑ Royals | Eton College. web.archive.org. 6 серпня 2020. Архів оригіналу за 6 серпня 2020. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ United Grand Lodge of England - Grand Master. web.archive.org. 3 лютого 2016. Архів оригіналу за 3 лютого 2016. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Prince Edward: Military Career. web.archive.org. Архів оригіналу за 2 квітня 2015. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Internet Archive, Ingrid (1994). Royal children. New York : St. Martin's Press. ISBN 978-0-312-10533-4.
- ↑ Duke of Kent, 77, suffers mini-stroke | Herald Scotland. web.archive.org. 15 липня 2015. Архів оригіналу за 15 липня 2015. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ The Funeral of King George VI | History Today. www.historytoday.com. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Queen Elizabeth II Coronation. HRH Philip, Duke of Edinburgh and the Lords Pay Homage | Ghostarchive. ghostarchive.org. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 4492 | Supplement 41137, 26 July 1957 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 5561 | Supplement 42422, 25 July 1961 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 75 | Supplement 44493, 29 December 1967 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ а б The Duke of Kent.
- ↑ Rudgard, Olivia (2 травня 2022). Revealed: How the Queen intervened to prevent Duke of Kent being kidnapped by IRA. The Telegraph (брит.). ISSN 0307-1235. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 9389 | Supplement 46046, 7 August 1973 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 8191 | Supplement 49392, 20 June 1983 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ Page 10183 | Supplement 53342, 14 June 1993 | London Gazette | The Gazette. www.thegazette.co.uk. Процитовано 7 квітня 2023.
- ↑ а б Duke of Kent being treated in hospital after 'mild’ stroke. www.telegraph.co.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ The Most Iconic Royal Wedding Gowns of All Time. Harper's BAZAAR (амер.). 13 квітня 2018. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Carpenter, Julie (22 лютого 2013). Duchess of Kent: The reluctant royal at 80. Express.co.uk (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ I lost my baby at nine months .. it devastated me; The Duchess of Kent reveals the stillbirth that led to a breakdown. - Free Online Library. www.thefreelibrary.com. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Royal residences: Kensington Palace. web.archive.org. Архів оригіналу за 26 липня 2013. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Davies, Nick (8 червня 2011). Phone-hacking scandal widens to include Kate Middleton and Tony Blair. The Guardian (брит.). ISSN 0261-3077. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Duke of Kent leaves hospital after hip injury treatment. BBC News (брит.). 7 квітня 2015. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Mwesigye, Shifa. 50 years on, Duke of Kent returns to familiar Uganda. The Observer - Uganda (en-gb) . Архів оригіналу за 9 липня 2021. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Prince Harry impressed with Guyana’s commitment to conservation, sustainable development. web.archive.org. 26 березня 2018. Архів оригіналу за 26 березня 2018. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ GAMBIA INDEPENDENT. British Pathé (брит.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ SIERRA LEONE INDEPENDENCE BUILD-UP - Colour. British Pathé (брит.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ а б Duke of Kent unveils plaque for military project. GhanaWeb (англ.). -001-11-30T00:00:00+00:00. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Duke of York drops trade role after years of criticism. www.telegraph.co.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ The Duke of Kent visiting China - Kent, Duke of (1935 - ) - Royalty - Independent Television News (ITN) Image Archive - Archives Hub. archiveshub.jisc.ac.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Royal Insight > Focus > April 2007 > Scouts and Guides. web.archive.org. 24 січня 2009. Архів оригіналу за 24 січня 2009. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ A century on, Scouts' campfires burn strong. www.telegraph.co.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ а б Duke of Kent spends another day in hospital after 'mild’ stroke. www.telegraph.co.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Wimbledon: Duke of Kent stepping down as All England Club president. BBC News (брит.). 9 липня 2021. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Princess Marina Dies (1968) | Ghostarchive. ghostarchive.org. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Hyland, Paul (1 травня 2013). Duke of Kent makes history as first royal to lay wreath at 1916 memorial. TheJournal.ie (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Principals. RAF Benevolent Fund (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Royal visit. RAF Benevolent Fund (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ How the RNLI is run. web.archive.org. 10 листопада 2016. Архів оригіналу за 10 листопада 2016. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Duke of Kent visits Royal National Lifeboat Institution stations – Royal Central. web.archive.org. 27 березня 2018. Архів оригіналу за 27 березня 2018. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ HRH The Duke of Kent: A Life Of Service. Stroke Association (англ.). 6 жовтня 2015. Архів оригіналу за 8 квітня 2023. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ RUSI Governing Bodies. rusi.org (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ HRH The Duke of Kent commemorates famous son. www.adelaide.edu.au (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ British Racing Drivers' Club. www.brdc.co.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ About | American Air Museum. www.americanairmuseum.com. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ The Clubhouse | Royal West Norfolk Golf Club. www.rwngc.org. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Jamie Clifford appointed Honorary Life Member. Kent Cricket (англ.). 2 лютого 2018. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Who's who. Opera North (брит.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ HRH The Duke of Kent KG. Trinity Laban (амер.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Royal Academy of Engineering Fellowship. raeng.org.uk (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Court Circular | The Royal Family. web.archive.org. 16 лютого 2020. Архів оригіналу за 16 лютого 2020. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Our Membership. web.archive.org. 7 серпня 2011. Архів оригіналу за 7 серпня 2011. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ HRH The Duke of Kent receives Dresden Peace Prize. GOV.UK (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Queen pictured for first time during Jubilee celebrations on Buckingham Palace balcony. Sky News (англ.). Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Grand Master celebrates 50 years in the Craft at Royal Alpha Lodge. Freemasonry Matters (амер.). 6 березня 2014. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ History of Freemasonry | United Grand Lodge of England. www.ugle.org.uk. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Medal Yearbook 2021. Honiton, Devon: Token Publishing. 2021. p. 295. ISBN 978-1-908828-53-8.
- ↑ Wayback Machine (PDF). web.archive.org. 11 серпня 2020. Архів оригіналу (PDF) за 11 серпня 2020. Процитовано 8 квітня 2023.
- ↑ Wayback Machine. web.archive.org. 25 червня 2001. Архів оригіналу за 25 червня 2001. Процитовано 8 квітня 2023.