Марк Райленс — Вікіпедія
Марк Райленс David Mark Rylance Waters | ||||
---|---|---|---|---|
англ. Mark Rylance | ||||
![]() | ||||
Марк Райленс, 2013 рік | ||||
Народився | 18 січня 1960 (64 роки) Ешфорд, Кент, Велика Британія | |||
Громадянство | ![]() | |||
Діяльність | драматург, актор театру, кіноактор, театральний режисер, телеактор | |||
Alma mater | Королівська академія драматичного мистецтва (1980)[1] і University School of Milwaukeed | |||
Роки діяльності | 1980 — тепер. час | |||
Дружина | одружений, Клер ван Кампен | |||
Брати / сестри | Susannah Watersd | |||
Провідні ролі | Рудольф Абель у «Міст шпигунів» | |||
IMDb | nm0753314 | |||
Нагороди та премії | ||||
«Оскар», «BAFTA», «Тоні» | ||||
| ||||
![]() David Mark Rylance Waters у Вікісховищі | ||||
Сер Девід Марк Райленс Вотерс (англ. David Mark Rylance Waters; нар. 18 січня 1960 року), більше відомий як Марк Райленс (англ. Mark Rylance) — британський актор, театральний режисер і драматург. Володар премій Лоуренса Олів'є, «Тоні», BAFTA, «Оскар» (2016). Був першим художнім керівником в Шекспірівському театрі «Глобус» в Лондоні (1995—2005). У 2015 році зіграв Томаса Кромвеля в серіалі «Вовчий зал» — адаптації BBC Two історичних романів Гіларі Ментел. Також він знявся з Томом Генксом у ролі радянського розвідника Рудольфа Абеля у фільмі Стівена Спілберга «Міст шпигунів». За роль в цьому фільмі Марк Райленс був удостоєний безлічі нагород і премій, в тому числі премії Британської кіноакадемії і премії «Оскар» в категорії «Найкращий актор другого плану».
Райленс народився в Ешфорді (графство Кент, Велика Британія) в родині вчителів англійської мови Енн і Девіда Вотерсів. У 1962 році вони переїхали в Коннектикут, а в 1969 — у Вісконсин, де Девід Уотерс викладав в Університетській школі Мілвокі. Райленс вступив в цю школу, бо при ній було найкраще шкільне театральне відділення в штаті. Він зіграв в безлічі шкільних вистав з театральним режисером Дейлом Гуцманом. Його перша значна роль була у виставі «Гамлет» 1976 року. Також він виконав роль Ромео в шкільній постановці «Ромео і Джульєтти».
Обираючи сценічне ім'я, Райленс зупинився на Марк Вотерс, однак людина з таким ім'ям вже була у списках профспілки акторів Великої Британії. Він виграв стипендію на навчання в Королівській академії драматичного мистецтва (RADA) в Лондоні, в якій навчався з 1978 по 1980 роки під керівництвом Г'ю Кратвелла. У 1980 році він отримав свою першу роботу в Цивільному театрі Глазго. У 1982 і 1983 роках Райленс виступав в Королівському Шекспірівському театрі (RSC) в Стретфорд-на-Ейвоні і Лондоні.
У 1988 році Райленс грав Гамлета з RSC в гучній виставі Рона Деніела, яка гастролювала в Ірландії та Великій Британії цілий рік. Вистава потім відбувалася в Стретфорд-на-Ейвоні, де Райленс грав паралельно Гамлета і Ромео в постановці «Ромео і Джульєтта» у відновленому театрі «Либідь» в Стретфорді-на-Ейвоні. «Гамлет» гастролював в США протягом двох років. У 1990 році Райленс і Клер ван Кампен (згодом його дружина) заснували власну театральну компанію «Phoebus 'Cart». У наступному році компанія поставила п'єсу «Буря».
У 1993 році він з'явився в постановці Меттью Ворчаса «Багато галасу з нічого» в Театрі Королеви. Роль Бенедика принесла йому премію Лоуренса Олів'є за найкращу чоловічу роль. У 2005 році він виконав головну роль британського експерта по зброї Девіда Келлі в телевізійному фільмі «Ревізор», знятим Пітером Козмінськи для каналу Channel 4. За цю роль Райленс отримав премію BAFTA за найкращу чоловічу роль у 2005 році.
У 2007 році Райленс виступив в постановці «Боїнг-Боїнг» в Лондоні. У 2008 році він повторив роль на Бродвеї, що принесло йому премії «Драма Деск» і «Тоні».
У жовтні 2014 року було оголошено, що Райленс зіграє в головній ролі у фільмі «Великий Дружній Велетень» — кіноадаптації книги Роальда Даля режисера Стівена Спілберга. Фільм повинен вийти в 2016 році. [2]
У 2015 році він зіграв Томаса Кромвеля в серіалі «Вовчий зал» — адаптації історичних романів Гіларі Ментел «Вовчий зал» і «Внесіть тіла» для каналу BBC Two. За цю роль він був номінований на премію «Еммі» за найкращу чоловічу роль у міні-серіалі або фільмі.
Робота Райленс в біографічній драмі «Міст шпигунів» режисера Стівена Спілберга з Томом Хенксом і Аланом Алда в головних ролях принесла йому премії BAFTA і «Оскар», а також номінацію на «Золотий глобус».
Райленс одружений з музичним режисером, композитором і драматургом Клер ван Кампен. Вони почали зустрічатися в 1987 році під час роботи над постановкою «Вічного жида» в Національному театрі і одружилися в Оксфордширі 21 грудня 1989 року. [3]
Рік | Назва | Ориг. назва | Роль | Примітки |
---|---|---|---|---|
1991 | «Книги Просперо» | Prospero's Books | Фердинанд | |
1995 | «Янголи і комахи» | Angels& Insects | Вільям Адамсон | |
2001 | «Інтим» | Intimacy | Джей | |
2005 | «Ревізор» | The Government Inspector | Девід Келлі | BAFTA |
2008 | «Ще одна з роду Болейн» | The Other Boleyn Girl | Томас Болейн | |
2011 | «Без компромісів» | Blitz | Робертс | |
2011 | «Анонім» | Anonymous | Кондел | |
2013 | «Дні і ночі» | Days and Nights | Стівен | |
2015 | «Ганмен» | The Gunman | Кокс | |
2015 | «Міст шпигунів» | Bridge of Spies | Рудольф Абель | - Премія асоціації кінокритиків Лос-Анджелеса за найкращу чоловічу роль другого плану (2-е місце) - Премія гуртка кінокритиків Нью-Йорка за найкращу чоловічу роль другого плану - Премія гуртка кінокритиків Сан-Франциско за найкращу чоловічу роль другого плану - Премія асоціації кінокритиків Торонто за найкращу чоловічу роль другого плану - Премія «Оскар» за найкращу чоловічу роль другого плану - Премія BAFTA за найкращу чоловічу роль другого плану - Номінація — Премія Гільдії кіноакторів США за найкращу чоловічу роль другого плану - Номінація — Кінопремія «Вибір критиків» за найкращу чоловічу роль другого плану Номінація — Премія «Золотий глобус» за найкращу чоловічу роль другого плану — Кінофільм |
2016 | «Великий Дружній Велетень» | The BFG | Велетень | |
2017 | «Дюнкерк» | Dunkirk | Доусон | |
2018 | «Першому гравцю приготуватися» | Ready Player One | Джейм Донован Голлідей/Анорак | |
2019 | «В очікуванні варварів» | Waiting for the Barbarians | Магістрат | |
2020 | «Суд над чиказькою сімкою» | The Trial of the Chicago 7 | Вільям Канстлер | |
2021 | «Не дивися вгору» | Don’t Look Up | Пітер Ішервелл | |
2022 | «Костюм» | The Outfit | Леонард Берлінг | |
2022 | «Цілком та повністю» | Bones & All | ||
TBA | «Остання планета» | The Way of the Wind | Сатана |
Рік | Назва | Ориг. назва | Роль | Примітки |
---|---|---|---|---|
1995 | «Гамлет» | Hamlet | Гамлет | |
1997 | «Генріх V» | Henry V | Генріх V | |
2003 | «Леонардо» | Leonardo | Леонардо да Вінчі | |
2003 | «Ричард II» | Richard II | Ричард II | |
2004 | «Сніданок» | Breakfast | Марк Райленс | |
2014 | «Бінг» | Bing | Флоп (озвучка) | |
2015 | «Вовчий зал» | Wolf Hall | Томас Кромвель | Номінація — премія «Еммі» за найкращу чоловічу роль у міні-серіалі або фільмі Номінація — Critics 'Choice Television Award за найкращу чоловічу роль у фільмі / міні-серіалі |
Рік | Період | Персонаж |
---|---|---|
1982 | «Буря» | Аріель |
1989 | «Гамлет» | Гамлет |
«Ромео і Джульєтта» | Ромео | |
1993 | «Генріх V» | Генріх V |
«Багато галасу з нічого» | Бенедик | |
1994 | «Як вам це сподобається» | Оселок Тачстоун, блазень |
1995 | «Макбет» | Макбет |
2007 | «Боїнг-Боїнг» | Роберт |
«Я — Шекспір» | Френк | |
2008 | «Пер Ґінт» | Пер Ґінт |
«Боїнг-Боїнг» | Роберт | |
2009 | липень-серпень | «Єрусалим» |
окт-дек | «Етюл» | |
2010 | січень-квітень | «Єрусалим» |
червень-серпень | La Bete | |
вересень-лютий 2011 | ||
2011 | ||
квітень-серпень | «Єрусалим» | |
жовтень-січень 2012 | ||
2012 | листопад-лютий 2013 | позмінно «Ричард ІІІ» і «Дванадцята ніч» |
2013 | квітень-травень | «Мила рибка» |
2013 | жовтень-лютий | позмінно «Ричард ІІІ» і «Дванадцята ніч» |
2014 | ||
2015 | лютий-березень | «Фарінеллі і король» |
вересень-грудень |
- ↑ Student & graduate profiles — Королівська академія драматичного мистецтва.
- ↑ Siegel, Tatiana (27 жовтня 2014). Three-Time Tony Winner Mark Rylance Nabs Lead in Steven Spielberg's 'The BFG'. Hollywood Reporter. Архів оригіналу за 24 вересня 2015. Процитовано 22 січня 2015.
- ↑ Schulman, Michael (18 листопада 2013). Play On. The New Yorker. Архів оригіналу за 14 грудня 2015. Процитовано 22 січня 2015.
|
|