Одеський комерційний суд — Вікіпедія
Коммерческій Судъ Одессы | |
---|---|
![]() Будинок Страхового товариства «Росія», збудований 1890 року на місці суду | |
Країна | ![]() |
Вид | комерційний суд, апеляційний суд |
Юрисдикція | ![]() |
Заснований | 1808 |
Метод формування складу | Голова та 2 судді призначалися імператором і 2 судді обиралися градоначальником Одеси з чотирьох кандидатур, подання місцевих купців |
Термін служби | 3 роки |
Суддів | 5 |
Розташування | Одеса |
Координати | 46°29′03″ пн. ш. 30°44′29″ сх. д. / 46.48417° пн. ш. 30.74139° сх. д. |
Оде́ський комерці́йний суд (рос. дореф. Коммерческій Судъ Одессы) — перший комерційний суд у Російській імперії та перший апеляційний суд на території України. У цьому суді, на відміну він інших судів імперії того часу, було введено принцип «безстанового суду», а також застосування паралельно з письмовим судочинством усного, з його оперативністю та відсутністю формалізму.
У 1805 році одеські купці виступили з ініціативою про заснування комерційного суду, беручи за основу систему комерційних судів Франції.[1][2]
У 1808 році було засновано Одеський комерційний суд. Там розглядалися справи за активної участі повірених, ходатаїв і стряпчих.[1][3] Основною причиною заснування особливих судів була специфіка торгових відносин у тогочасній Одесі. Саме тому в заснуванні цього суду найбільше було зацікавлене місцеве купецтво.[1] Вважається, що цей суд став першим апеляційним судом на території України. Перший устав суду було прийнято 22 (10) березня 1808 року російським імператором Олександром I.[4]
У Державному архіві Одеської області досі зберігається низка справ Одеського комерційного суду. Зокрема:
- Справа № 846 рос. «Об уголовной жалобе поверенного Балтской купчихи Мили Каушанской, Балтского купца Фишеля Гершберга о взыскаемых ими с помещика Ананьевского уезда Петра Шишкина за недоставку проданных по контракту 120 четверти озимой пшеницы на 1110 рублей серебром со штрафними» (1862, фонд 18, опис 1).
- Справа № 539 рос. «По прошению поверенного иностранца Матуса Майера коллежского регистратора Матвея Иурстера о взыскании с Одесского ремесленного колониста Михаила Гейэлера по накладной (закладной) 840 рублей» (1836–1842, фонд 18, опис 1).
- Справа № 3 рос. «По обвинению одесского купца Панудоглу Г.Ф. в мошенничестве и решение по этому вопросу» (1816, фонд 18, опис 3).
- Справа № 848 рос. «Поверенного коллежского регистратора Ивана Сапена, одесского купца Бернаруа Бертензона, с бывшими директорами морской страховой компании «Надежда» – почетными гражданами Криола-Папа Никола и Иваном Мавро за застрахованный и уничтоженный на судне ячмень в 930 руб. 65 коп. серебром» (1862, фонд 18, опис 1).
- Справа № 853 рос. «По исковой жалобе поверенного Ольгопольского мещанина Берки Фальковича, одесского купца Осипа Акорта о взыскаеваемых с отставного прапорщика Алексеем Постолати-Портарескула, прапорщика Павла Толмачевского, урядника Федора Порторескула и коммерческого регистратора Василия Порторескула и коллежского регистратора Герасима Перешиты за недоставку по контракту проданного хлеба 6094 рублей серебром» (1862–1863, фонд 18, опис 1).[5][6]
Одеський комерційний суд формувався за виборчим принципом за активної участі купців Одеси, знайомих з комерцією та торговими традиціями міста. Це, у першу чергу, було пов'язано зі значенням Одеси як капіталістичного міста з міцним середнім класом, який представляла велика кількість купців і міщан. Голова суду, два члена суду й юрисконсульт призначалися російським імператором, а інші два члени затверджувалися градоначальником Одеси з чотирьох кандидатів, яких обирало Одеське купецтво. Вибрані члени мали всі привілеї державних службовців. Комерційний суд обирався терміном на три роки.
Члени суду, обрані одеським купецтвом, мали право й далі займатися торгівлею. Однак члени суду, які призначалися імператором, не могли займатися торгівлею, порушника звільняли з посади. Якщо справа, подана до суду, стосувалося одного з членів цього суду, то він не міг брати участі в судовому засіданні, і його місце займав інший, наприклад, той кандидат у судді, який разом з ним був поданий градоначальнику на затвердження. А якщо він цю кандидатуру не затверджував, то суд повинен був надати ще двох. Один із затверджених складав присягу, після чого міг брати участь у судовому слуханні справи. Якщо ж справа стосувалася члена суду, призначеного імператором, то замість нього градоначальник на свій розсуд призначав одного з членів інших урядових місць.
Для нагляду за дотриманням законності у комерційному суді, як і в інших судах, призначався прокурор. В його обов'язки входило представляти інтереси держави, неповнолітніх сиріт, тих, кому за законом заборонено розпоряджатися своїм майном, а також купецьких вдів, які не займаються торгівлею. В структуру комерційного суду входили також консультанти, або стряпчі, які готували справи відсутніх, а також тих, хто з якоїсь причини не мав можливості взяти участь в судовому засіданні.
До справ, які підподали під юрисдикцію комерційного суду, належали: комерційні угоди, як усні, так і письмові, укладені приватно і публічно, за векселями та по купецьким наказам; скарги на вексельних агентів, маклерів та інших осіб, пов'язаних з торгівлею; справи, пов'язані з перекладами або поступками маєтків, а також позовами на неспроможних і банкрутів; всі випадки, які зустрічалися при виконанні вироків суду, за винятком тих, що стосувалися влади градоначальника. Крім цього, в компетенцію комерційного суду входило обирати для малолітніх, вдів і всіх тих, кому за законом заборонено розпоряджатися своїм маєтком, опікунів і піклувальників.[4]
Відповідно до пунктів 17 і 18 ІІ-ї глави «Уставу Комерційного суду міста Одеси» суд займався «всякими комерційними угодами, як становими, так і письмовими, ув'язненими приватно та публічно, також за векселями та по купецьким наказам».[7][1] Цим же судом, практично вперше, Статутом було введено принцип «безстанового суду», а також застосування паралельно з письмовим судочинством усного, з його оперативністю та відсутністю формалізму. Вибір форми ведення процесу обиралася в залежності від бажання позивача.
Також у новоствореному суді була дещо змінена система доказів. Зокрема, поряд з письмовими доказами, прийнятими у загальних судах, допускалося свідчення компетентних свідків, перевірка рахунків і розписок, оцінка товарів, купецьких книг і описів, показання свідків і присяги. До також апеляційна заява подавалося безпосередньо до комерційного суду і вже з його відповіддю відсилалося в Сенат.[1] Таким чином у цьому комерційному суді було набагато покращено процедуру розгляду комерційних справ.[8][5]
При розгляданні комерційних суперечок у суді були затвердженні послуги професійних повірених. Статут комерційного суду визначав правове становище повірених, так, у пункті 44 та пункті 47 глави IV Статуту вказується: «Повіреним повинна бути людина чесного імені, відома своїм розсудливістю та доброю совістю; Щоб іноземці та відсутні, які по важливим причинам не мають кошти особисто ходити по справам своїм, могли з благонадійністю ввіряти відомим людям, то призначаються для цього особливі Консуленти, або Стряпчі».[9][5]
- ↑ а б в г д Веприцкая, с. 98.
- ↑ Васьковский Е. В. Курс гражданского процесса. — М. : Сфера, 1913. — С. 273. (рос.)
- ↑ Балух, 2008, с. 68.
- ↑ а б Балух, 2008.
- ↑ а б в Веприцкая, с. 99.
- ↑ Веприцкая, с. 101—102.
- ↑ Балух, 2001, с. 44.
- ↑ Пахольчик Е. Д. Организационно-правовые и процессуальные основы коммерческого правосудия в России в XIX в.: дис. канд. юрид. наук. — Н. Новгород, 2002. — С. 27. (рос.)
- ↑ Балух, 2001, с. 47—48.
- Балух В. С. Два века истории хозяйственного правосудия Украины. — Одесса : Астро-принт, 2008. — 298 с. (рос.)
- Балух В. С. Одесский арбитражный суд: два века истории. — И. : Юридическая литература, 2001. — 378 с. (рос.)
- Веприцька В. М. Становлення адвокатури в південноукраїнських губерніях Російської імперії у першій половині XIX століття (на прикладі Одеси) // Раціональний та почуттєво-емоційний аспекти правосвідомості та поведінки суб’єктів права. — 2012. — С. 96—102. (рос.)
![]() | Це незавершена стаття з права. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |