Ратне — Вікіпедія
селище Ратне | |
---|---|
![]() | |
Країна | ![]() |
Область | Волинська область |
Район | Ковельський район |
Громада | Ратнівська селищна громада |
Код КАТОТТГ | UA07060310010081210 |
Основні дані | |
Засновано | 13 століття |
Магдебурзьке право | 1440 |
Статус | із 2024 року |
Площа | 7,46 км² |
Населення | ▼ 9 577 (01.01.2022)[1] |
Густота | 1294,5 осіб/км²; |
Поштовий індекс | 44100 |
Телефонний код | +380 3366 |
Географічні координати | 51°39′16″ пн. ш. 24°31′33″ сх. д. / 51.65444° пн. ш. 24.52583° сх. д.Координати: 51°39′16″ пн. ш. 24°31′33″ сх. д. / 51.65444° пн. ш. 24.52583° сх. д. |
Водойма | Річка Прип'ять
|
Відстань | |
Найближча залізнична станція: | Вижва |
До станції: | 33 км |
Селищна влада | |
Адреса | 44100, Волинська обл., Ковельський р-н, смт. Ратне, вул. Шевченка, 1 |
Карта | |
![]() | |
|
Ра́тне (Ратно, пол. Ratno) — селище на Волинському Поліссі над Прип'яттю, знаходиться на території Ковельського району Волинської області. Центр Ратнівської селищної громади, до 2020 року — районний центр. Через Ратне проходить автомагістраль (М19) Доманове — Тереблече.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/Ratne_gerb.png/100px-Ratne_gerb.png)
Назва Ратного пішла від війська «Рать», яке колись стояло на місці теперішнього населеного пункту. Можливо походить також від слова «Ратиці», що пояснювало Історичний Герб, на якому зображений Кабан. Кабан у геральдиці символізує мужність та безстрашність.
Покровителем міста з давніх-давен вважається Святий пророк Ілля, на честь якого городяни у 1565 році збудували Іллінський православний Собор і щорічно в день Святого Пророка Іллі влаштовувався великий ярмарок на майдані перед Іллінським Собором.
Вперше згадується наприкінці 12 століття.
Сигізмунд Кейстутович у грамоті від 15 жовтня 1432, підтвердженій підписами князів і панів, його прихильників (за взірець взяли грамоту Витовта 1401 р.), приймаючи від польського короля Ягайла титул великого князя литовського, визнавав за ним і його наступниками, зокрема, зверхність над ВКЛ, відступав Польщі Подільську землю, також спірні волинські прикордонні округи з центрами в містах Олесько, Ратне, Ветли, Лопатин[2].
У 1440 році Ратне отримало магдебурзьке право, від того часу користувалося власною печаткою з гербом (у щиті — 3 дерева, під якими стоїть дикий вепр). За часів Речі Посполитої було осідком «негородового староства».
Ратнівщина в 40-х рр. XV ст. відійшла до складу Польщі і була приєднана до сусідньої Холмської землі, утворивши разом з навколишніми землями відомий в науці «ратненський» чи «любомльсько-ратненський» клин коронних земель.
Православні священики неодноразово терпіли утиски від місцевої адміністрації. Про це свідчить лист короля Сигізмунда І Старого 1519 р., в якому він засуджує дії ратненського старости, який обклав великими поборами православних священиків: «Чули ми, що Якуб Секлюцький, староста Ратенський, змушує православні церкви до сплати більшої данини, ніж мала б з них бути, по копі грошей від кожної церкви; з огляду на тяжке становище церков, скасовуємо цю постанову, однак застерігаємо, що й надалі за ними залишається складання почти на Великдень, по одій овечій шкурі, по одному грошу й по дзбану вареного меду».
В 1556 р. в Ратному нараховувалось 220 будинків міського права, в 1565 р. — 249 , в 1592 р. — 278 , в 1628 р. — 236, в 1661 р. — «домів осілих» 104 . Крім того, протягом другої половини XVI ст. нараховувалось 20-25 «домів порожніх» і 30-40 коморників. У 1661 р. порожніх будинків було 132, а 74 — «раніше стояли пусткою, а щойно обживаються». В Ратному в другій половині XVI — на початку XVII ст. в середньому нараховувалось 270—280 будинків. Можна стверджувати, що в другій половині XVI — на початку XVII ст. тут проживало 1600—1700 осіб. Вже в першій половині XVII ст. кількість населення поступово зменшується — в люстрації 1628 р. згадуються 236 будинків, і більше ніж удвічі — в 60-х рр. XVII ст. під впливом подій середини-другої половини XVII ст. — Національно-визвольної революції, російсько-польської війни, «Руїни», результатом чого було спустошення і обезлюднення значної частини українських земель, що не обійшло й Ратненщини. Так, 24 вересня 1648 р. Павло Ян Сапєга повідомляв із Ратного, що «навколо бродить немала купа … здрайців козаків»; у 1648 р. в місті було пограбовано католицький костел, а його плебана вбито.
- Ратне на карті 1580 року
- Ратне на карті Радзивіла 1613 року
- Ратне на карті 1650 року
- Ратне на карті 1665 року
- Ратне на карті Литовського князівства 1665 року
- Ратне на карті 1708 року
- Ратне на карті 1716 року
- Ратне на мапі Зигмунда Герстмана
- Каталог метричних книг, 1676-1933 роки
В люстрації 1661 р. вказано, що 132 міських будинки «повністю зруйновані і стоять пусткою» . В більшості джерел для позначення поселення Ратне в XVI — XVII ст. вживається термін «місто». Для другої ж половини XVII ст., коли кількість жителів Ратна зменшилась більше ніж удвічі, відповідним вважаємо термін «містечко». Людність Ратного XVI — XVII ст. представлена такими категоріями: ремісники, торговці, особи, зайняті сільським господарством, старостинські і магістратські урядовці, замкова і фільваркова людність, духовенство і окрема єврейська громада.
Поборовий реєстр 1564 р. вказує, що в Ратному «від 71 ремісника сплачували по 4 гроші і від 17 перекупнів по 6 грошів». Відтак, торгово-ремісниче населення Ратна в середині XVI ст. нараховувало понад 500 осіб або близько 35 % від загальної кількості мешканців (249 будинків або близько півтори тисячі осіб у 1565 р. , що було звичним для невеликих міст того періоду як тих, що входили до складу Польщі, так і на землях Великого князівства Литовського, причому ремісників було в 4 рази більше, аніж осіб, зайнятих торгівлею. Меншу частину населення Ратна становили господарі, які подібно до сільських кметів «сиділи на ланах», тобто займалися сільським господарством. Це підтверджують, зокрема, дані люстрацій і інвентарів про землеволодіння міщан. Так, у 1556 р. ратненці обробляли 15 ланів і 7 городів, 1565—1570 рр. — 24 лани і 5 городів, у 1592 р. — 19 ланів і 7 городів, 1661 р. — 15 ланів і 6 городів. Крім того, в Ратному було щонайменше три сім'ї, які займалися млинарством, оскільки під містом в XVI — XVII ст. було 3 водяні млини — в 1565 р. «Йоськів, Войцехів і Андріїв». Була в Ратному й корчма, однак її, як правило, орендували євреї. До найбіднішої категорії жителів Ратна належали коморники, яких, згідно з даними інвентарів та люстрацій, у 1556 р. нараховувалось 25, в 1565 — 43, 1570 р. — 33, 1592 р. — 33. Вони сплачували чинш у розмірі 1-го гроша і «лазебного» — півтори гроші, в той час, коли господарі міських будинків, яких відносимо до середнього прошарку, платили по 3 гроші одного і іншого податку. Окрему групу населення становила замкова і фільваркова людність, яка не вносилась ні в поборові реєстри, ні в люстрації. Перелік «замкової челяді» містить інвентар Ратненського замку 1512 р.: воротар, який отримував плату 2 гривні, ключник — 2 гривні, слодовник — 2 гривні, кухарка — 4 злотих, 3 сторожі — по одній гривні, майстер сіток — 8 злотих; в цьому ж переліку значиться «двірник з дружиною на фільварку» — 2 гривні . Вказано також, що «інші слуги замкові», які кіньми служать, отримують 8 злотих, і які без коней, тобто пішо, 4 злотих. Скільки їх було, в інвентарі не зазначено. В люстрації 1565 р. вказано, що "служкове, які прислуговують до замку, мають свої маєтності при місті або в місті здавна, як доми, так і городи, а самі, тому що їх переселено від міста, мешкають у селі, названому Здомиське або Мелехи, де здавна дворищ є сім, а людей на них розмножилось вже досить.
До привілейованої групи населення Ратна, звільненої від будь-яких податків — не занесеної до поборових реєстрів та люстрацій — відносимо: замкових урядовців — підстаросту, писаря, тивуна і десятника; міських урядовців — війта, бурмистра, райців і шафарів — в люстрації 1661 р. вказано, що міські бурмистри і шафарі звільнені від сплати податків. Крім того, в XVI ст. в Ратному було 3 православних священики, які, на відміну від священиків латинського обряду, входили до категорії оподатковуваного населення, католицький костел зі своїм плебаном (при ньому в XVII ст. була школа і «шпиталь польський»), окрему громаду становило єрейське населення, яке теж мало свою «божницю» і «жидівський шкільний дім».
Перша документальна згадка про наявність православної церкви в місті стосується 1565 р. Люстрація цього року називає розмір податку, сплачуваного «попом Воскресенським», відтак в середині XVI ст. в місті Ратне існував православний храм, побудований і висвячений в ім'я Святого Воскресіння. Є підстави вважати, що в 1565 р. це була не єдина православна церква в Ратному, бо та ж люстрація говорить про наявність в місті кількох домів священиків: Масюк-піп, Васько-попович, попадя Іленська, вже згадуваний піп Воскресеньський. У люстрації 1661 р. під рубрикою «попівство в Ратні» згадується про наявність в місті в 1614 р. церкви Різдва Пресвятої Богородиці: привілеєм Сигізмунда ІІІ Вази 1614 р. цій церкві надавались певні земельні володіння в селі Конище. Третім православним храмом в Ратному був Свято-Троїцький. Він згадується в дипломі на права, надані руському народу польським королем Яном ІІ Казимиром та сеймом 1650 р. на основі Зборівського договору, в переліку церков, які були залишені в православ'ї. Однак, унійні процеси не обминули Ратненщини. В січні 1595 р., коли львівський владика Гедеон Балабан скликав у Львові духовний синод прихильників унії, то серед кількох архимандритів і протопопів «з різних воєводств, земель і повітів» згадується і представник з Ратного. Правдоподібно, це був настоятель Воскресенської церкви, яка й перейшла в унію невдовзі після її проголошення, тому що Різдво-Богородицьку унійні процеси захопили тільки в 30-х рр. XVII ст., а Свято-Троїцька і в середині XVII ст. згадується як православна. Ратне є у списку міст і містечок, яким було дозволено мати по одній православній церкві, що був складений сеймом «для заспокоєння православної релігії» в 1632 р., хоч на той час їх у місті було ще 2. Але вже в 1635 р. греко-католицький священик Михайло Кульчицький з'являється в Різдво-Богородицькій церкві. Ратненські міщани на чолі з бурмістром і райцями чинили йому опір. Священик скаржився до Холмського суду, що вони, «по духу православні», наносять йому збитки, лають непристойними словами, а також побили його слугу. Як підтверджує уже згадуваний диплом на права 1650 р., надані руському народу на основі Зборівського договору, православною в Ратному залишалась на той час лише Свято-Троїцька церква. Греко-католицькі храми Ратненщини були повернуті в православ'я вже в часи царської Росії.
Нема точних вказівок, коли саме в Ратному з'явився католицький костел. У 1500 р. кілька дворищ платили данину плебанові, а в 1504 р. у його власність було надано значні земельні володіння, що включали орні землі, ліси, луки.
В 1648 р. католицький костел в Ратному було пограбовано, вівтар спалено, фігури святих порубано, плебана, який намагався втекти і вивезти коштовності костелу до Любліна було вбито в лісі, а кілька возів з майном костелу розграбовано. Цікаву інформацію про наявність школи при костелі і будівництво шпиталю, містить привілей місту від 1615 р., яким підтверджувалось право виробництва горілки і шинкування нею. Зрозуміло, що окрім благородної мети — допомога школі і шпиталю — цей привілей мав ціллю фінансову підтримку польського костелу.
За національною ознакою більшість ратненських міщан можна віднести до місцевого українського населення. Про це, зокрема свідчить той факт, що найпоширенішими іменами і прізвищами (прізвиськами) в середовищі міських жителів, були такі, які традиційно побутували в українців: Данило Климович, Павло Кушнір, Івасько Ковальович, Іван Ладанович, Пашко Турович, Прокоп, Микита, Іван Книш, Матвей, Тимко, Хоць. Те, що ці імена і прізвища належали українцям підтверджує їх поширеність також і серед селянства староства. Є 15 імен і прізвищ польського забарвлення: Ян, Францішек, Станіслав, Мисковський, Юрковський, Паньковський, Антоновський і ін. Крім того, в місті в XVI ст. проживало 9 сімей євреїв: Бурко, Сахно, Левко, Зелько Смойлович, Зельман, Якуш, Гидель, Мордиш, Мойсей, в 1661 — згадується лише 6 єврейських будинків.
Як свідчать джерела, між православною і єврейською громадами Ратна неодноразово виникали суперечності. Так, в люстрації 1661 р. переповідається декрет 1653 р. Софії Данилевичової з Тенчина, виданий у відповідь на скаргу ратненських міщан на місцевих євреїв. Ратненці виставляли претензії, що євреї відмовлялися сплачувати шось з будинків, які вони самі або їх предки купили в християн і з яких, відтак, цей податок раніше сплачувався. Разом з цими будинками вони тримали і «міські ґрунти» (тобто земельні ділянки), з яких також не платили податки міському уряду. Скарга міщан стосувалась і того, що євреї не платили податки зі своєї торгівлі, не приєднувались до «складок» на потреби міста, їхні різники не платили разом з християнами податок з різницького ремесла . В тій же люстрації цитується лист 1661 р. тогочасного старости Стефана Чарнецького, в якому він надавав єврейській громаді певні права і привілеї. Зокрема, дозволяв їй і надалі мати свою «божницю», за якою залишався «огород», кладовище і лазня. Школа жидівська і надалі мала бути вільна від будь-яких податків, «так як і в інших містах це практикується, що школи бувають вільні від усяких податків, та й іншими домами жидівськими християнської релігії обивателі цікавитись не звикли».
Протягом другої половини XVI ст. кількість населення Ратна зросла з 220 до 280 сімей (відповідно приблизно з 1400 до 1700 жителів), що свідчить про стабільність в соціально-економічному розвитку міста в цей період. В першій половині XVII ст. кількість жителів Ратна поступово зменшується і більше ніж удвічі — після військових спустошень середини XVII ст.
У складі Російської імперії — містечко Ковельського повіту і значний торговий осередок.
Під час Визвольних змагань українського народу входило до складу Української Народної Республіки.
Станом на 1935 рік в Ратному мешкало біля 2500 осіб та згідно згадок тогочасного путівника для туриста: «...колись було не городовим староством що приносило 6 316 злотих річного доходу та мало в наявності достатньо потужний оборонний замок, руїни якого ще є видними.».[3]
До 1939 року належало до Волинського воєводства Польщі.
1992 року почато відновлення храму Святого пророка Іллі УПЦ КП. В листопаді 2015 року з благословіння митрополита Луцького і Волинського Михаїла здійснено чин освячення та Божественну Літругію в Свято-Іллінському соборі[4].
Герб Ратного являє собою зображення дикого кабана на фоні трьох золотих сосен, що символізувало природу і багатства Ратнівщини. Станом на сьогодні офіційно затверджено лише герб Ратнівського району - "три ратники" , тобото "рать", звідки пішла назва селища, а тому герб міста Ратне "дикий кабан" не скасований. Усі відомі нині печатки містечка Ратного (знайдено кілька їх зразків, датованих від XVI - XVIII ст.) мають усталене зображення: в полі печатки - три дерева, на тлі яких дикий кабан.
Герб на ратнівських печатках, безперечно, є видозміненим варіантом відомого ще з XV ст. (зокрема із прапорів часу Грюнвальдської битви 1410 р.) герба Холмської землі, до складу якої належало місто: на зеленому тлі - три золоті дерева, між якими праворуч іде срібний ведмідь, Як і земельний герб, міський герб Ратного підкреслює виразний лісовий характер природи місцевих околиць. Крім того, кабан у ратнівському гербі («символ хоробрості», за О. Лакієром) міг також відтворювати характер містечка як фортеці (так, ще з початку XIV століття в містечку існував замок). Відповідно, можна реконструювати і кольори герба Ратного: на зеленому тлі - три золоті дерева, під якими - чорний кабан (неодмінний геральдичний колір зображення кабана), що йде праворуч.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bb/%D0%9A%D0%B0%D1%82%D0%B0%D0%BB%D0%BE%D0%B3_%D0%BC%D0%B5%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%87%D0%BD%D0%B8%D1%85_%D0%BA%D0%BD%D0%B8%D0%B3_%D0%A5%D0%B0%D0%B1%D0%B0%D1%80%D0%B8%D1%89%D0%B5_%28%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%BD%29.pdf/page1-220px-%D0%9A%D0%B0%D1%82%D0%B0%D0%BB%D0%BE%D0%B3_%D0%BC%D0%B5%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%87%D0%BD%D0%B8%D1%85_%D0%BA%D0%BD%D0%B8%D0%B3_%D0%A5%D0%B0%D0%B1%D0%B0%D1%80%D0%B8%D1%89%D0%B5_%28%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%BD%29.pdf.jpg)
- 1870 — 2099 мешканців
- 1897 — 3089
- 1921 — 2410
- 1970 — 5100
- 2001 — 8489
- 2006 — 9200
- 2010 — 9375
- 2014 — 10 000 мешканців
- 2021 — 9657
Рідна мова населення за даними перепису 2001 року[5]:
Мова | Кількість | Відсоток |
---|---|---|
українська | 8345 | 98.30% |
російська | 113 | 1.33% |
білоруська | 25 | 0.30% |
польська | 1 | 0.01% |
румунська | 1 | 0.01% |
інші/не вказали | 4 | 0.05% |
Усього | 8489 | 100% |
Харчова, лісова та лісохімічна промисловість. До основного кола промислових підприємств в Ратнівському районі відноситься 4 підприємства, зокрема: ЗАТ"Ратнівський молокозавод", ДТ «Вітаут», ЗАТ «Хостіліа», ТзОВ «Чарівна скарбниця».
В аграрному секторі сьогодні функціонують 34 агроформування: 10 сільськогосподарських виробничих кооперативи, 1 приватне підприємство, 3 товариства з обмеженою відповідальністю, 20 фермерських господарств.
Станом на 1 квітня 2010 року в сільськогосподарських підприємствах, включаючи 3 фермерських господарства, утримувалось 5800 голів ВРХ, в тому числі 2279 голови корів, 946 свиней. В порівнянні з торішнім показником загальна чисельність поголів'я ВРХ скоротилась на 2726 голови, корів — на 1102, свиней на 420 голів, що становить відповідно −68;-67 і −69%. Виробництво м'яса ВРХ скоротилось на 428 відсотки, виробництво м'яса свиней — на 70%. Виробництво молока у I кварталі 2010 року зменшилося на 42,7 тонн, або на 40%, надій молока від корови склав 337 кг (на 5 кг, або на 2% більше, ніж торік).
Під урожай 2010 року у всіх категоріях господарств було посіяно 12800 га зернових, зернобобових та крупяних культур, в тому числі в сільськогоподарських формівеннях району 6,06 тис. га. Усіма категоріями господарств під урожай 2010 року посіяно 6,6 тис. га озимих зернових культур в тому числі сільгосппідприємствами 2,5 тис. га. Згідно з намірами яровий клин становитиме 7,2 тис. га, в тому числі в сільгосппідприємствах − 1,5 тис. га. Вирішуючи проблему нестачі цукру, прогнозується вирощування буряків в 1200 господарствах індивідуального сектора з отриманням 1200–1500 тон цукросировини.
- князь Федір Ольґердович
- князь Олександр (Сангушко) Федорович — князь у Ратному, Ковелі, Любомлю, Вижві[6]
- Камардін Едуард Русланович (1997—2022) — капітан Збройних Сил України, учасник російсько-української війни, що загинув під час російського вторгнення в Україну, Герой України з удостоєнням ордена «Золота Зірка» (2023, посмертно).
- Кляйн Абрахам Мозес — поет, журналіст, педагог, політичний діяч, юрист (Канада).
- Гамченко Сергій Свиридович — український археолог.
- Ковальчук Олександр Іванович (* 1979) — український анатом, доктор медичних наук, професор.
- Тричук Іван Іванович (1987—2014) — старший солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.
- Пінкевич Ігор Павлович (*24.01.1944) - вчений фізик; доктор фізико-математичних наук; професор фізики КНУ ім. Шевченка; почесний професор НУ "Києво-Могилянська академія"; старший науковий співробітник Інституту фізики НАН України; заслужений працівник науки і освіти України.
- Іванюк Федір Олексійович (*01.04.1948) - вчений- фізик; доктор фізико-математичних наук; завідувач відділу фізики ядра Інституту ядерних досліджень НАН України; відомий у світі фізик-ядерник.
- Палій Юрій Сергійович (02.01.1987 - 09.07.2023) - культуролог; військовий історик; військовослужбовець 08 батальйону (вовки) 10 Чернівецької гірсько-штурмової бригади. Учасник АТО. Загинув під час оборони Бахмута , поблизу с. Берестове. нагороджений низкою військових нагород, в тому числі Верховного Головонокомандуючого - Президента України; начальника Генерального штабу ЗСУ; Командувача Сухопутних військ ЗСУ.
- Якуб Конєцпольський (†1481) — староста сєрадзький, канонік краківський, ґнєзненський[7]
- Ян Клеменс Браніцький (бл. 1624—1673) — маршалок надвірний коронний, дід і тезка гетьмана Яна Клеменса Браніцького.[8]
- Стефан Миколай Браніцький — підляський воєвода, син попереднього.[8]
- Церква Різдва Богородиці (18-19 ст.)
- Група братських могил радянських воїнів (1955 рік)
- Пам’ятник Герою Радянського Союзу Газіну В.П. (1978 рік)
- Пам'ятник землякам (1970 рік)
- ↑ http://db.ukrcensus.gov.ua/PXWEB2007/ukr/publ_new1/2022/zb_Сhuselnist.pdf
- ↑ Грушевський М. Історія України-Руси. — Т. IV. — С. 207.
- ↑ Marczak, Michal (1935). Przewodnik po Polesiu (польська) . Брест: Відділ польського краєзнавчого товариства в Бресті над Бугом. с. 132.
- ↑ У Ратному освячено новозбудований собор Пророка Іллі. Архів оригіналу за 8 грудня 2015. Процитовано 28 листопада 2015.
- ↑ Sanguszko family 1 [Архівовано 5 березня 2014 у Wayback Machine.] (англ.), (пол.)
- ↑ Koniecpolscy (01) [Архівовано 25 вересня 2013 у Wayback Machine.] (пол.)
- ↑ а б Braniccy (01) [Архівовано 13 листопада 2013 у Wayback Machine.] (пол.)
- Водотика Т. С. Ратне [Архівовано 28 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 137. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Пущик Л.М., Сміян П.К. Ра́тне // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.573-582
- Облікова картка[недоступне посилання з квітня 2019]
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
- «Ratno» — Encyclopedia of Jewish Communities in Poland, Volu'me V (Ratno, Ukraine) [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] (англ.)