Самойленко Микола Павлович — Вікіпедія
![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Особисті дані | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Повне ім'я | Микола Павлович Самойленко | |||||||||||||||||||||||||||||||||
Народження | 12 лютого 1954 (70 років) | |||||||||||||||||||||||||||||||||
с. Покровське, Дніпропетровська область | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Громадянство | ![]() ![]() | |||||||||||||||||||||||||||||||||
Позиція | нападник, півзахисник | |||||||||||||||||||||||||||||||||
Професіональні клуби* | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Тренерська діяльність** | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||
* Ігри та голи за професіональні клуби | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
** Тільки на посаді головного тренера. |
Микола Павлович Самойленко (нар. 12 лютого 1954, с. Покровське, Нікопольський район, Дніпропетровська область[1]) — український футболіст, нападник і півзахисник.
Вихованець нікопольської команди «Трубник». Ще навчаючись у школі почав виступати за основний склад. У класі «Б» провів 9 матчів, 2 голи. Одночасно отримав запрошення до юнацької збірної СРСР. У тій команді, поряд з Самойленком, грали майбутні гравці національної збірної Володимир Федоров («Пахтакор»), Валерій Газзаєв («Спартак» Орджонікідзе) і Валерій Горбунов («Шахтар»).
1971 року отримав запрошення від Валерія Лобановського, який очолював «Дніпро». Три роки виступав у дублі дніпропетровського клуба, провів два матчі за головну команду. У першому сезоні дніпропетровці здобули перемогу в першій лізі, а Микола Самойленко провів один поєдинок. У вищій лізі дебютував 8 вересня 1972 року. На 66-й хвилині поєдинку проти «Зеніту» замінив Володимира Федоренка.
Військову службу проходив спочатку в армійському клубі з Чернігова. В 1975 році команда перемогла в першості Збройних Сил. Півфінали і фінал проходили в Москві, а на матчах був присутній другий тренер ЦСКА Валентин Бубукін. За його рекомендацією був переведений до Москви. У першому ж поєдинку за дублерів забив гол, але його команда поступилася землякам-«динамівцям» з рахунком 1:5. Того сезону «армійців» очолював легендарний хокейний тренер Анатолій Тарасов, який відразу після матчу перевів Самойленка до основного складу.
Наступного дня, 13-го липня, дебютував у головній команді. На початку другого тайму вийшов на заміну, а вже через декілька хвилин Борис Копєйкін забив м'яч у відповідь московському «Динамо». Всього за ЦСКА провів 11 лігових ігор (2 голи).
Після демобілізації повернувся до Дніпропетровська. З другого сезону став повноцінним гравцем основи. Всього у складі «Дніпра» провів у вищій лізі 80 матчів (8 голів), а в першій — 85 (12 голів). У другій половині сезону-81 захищав кольори нікопольського «Колоса», одного з лідерів другого дивізіону радянського футболу.
1982 року став гравцем «Колоса» (село Межиріч Павлоградського району). У першій половині 80-х років сільська команда з Дніпропетровщини була одним з лідерів української зони другої ліги. У першому сезоні став бронзовим медалістом чемпіонату УРСР, наступного року — срібним.
Драматичним видався сезон 1984 року. Чемпіонський титул вирішувався не на полі, а в кулуарах футбольних чиновників. В останньому турі у Вінниці команда Самойленка поступилася господарям. «Колос» набрав 51 очко, «Нива» — 50. Однакову кількість з павлоградцями набрав і миколаївський «Суднобудівник». Та вже на фініші з таблиці був вилучений результат його зустрічі з «Нивою» — 1:0. Виявилося, що тренери «Суднобудівника» порушили пункт положення про першість, виставивши на гру «зайвого» гравця віком понад 25 років (положення передбачало, що у складі кожної команди на гру повинно виходити не більше п'яти таких гравців). Були пропозиції переграти матч. Однак у справу втрутилася Федерація футболу СРСР, рішенням якої перемогу в матчі присуджено «Ниві». Вінницька команда перемістилася з третього місця на перше, а «Колос» опустився на другу позицію.
1986 року команда була вимушена переїхати до Павлограда і змінити назву на «Шахтар». Наступний рік був помічником головного тренера Германа Кудзієва. У новому сезоні команду очолив Мансур Гаріфуллін, який попрохав продовжити виступи на футбольному полі. Микола Самойленко грав ще упродовж двох років. Всього за сім сезонів у павлоградському клубі провів 292 лігових матчі, забив 93 м'ячі.
- Віце-чемпіон першої ліги (1): 1980
- Другий призер чемпіонату УРСР (2): 1983, 1984
- Третій призер чемпіонату УРСР (1): 1982
- Чемпіон ЗС СРСР (1, грав за КВО): 1975
Сезон | Команда | Ліга | Ігри | Голи |
---|---|---|---|---|
1970 | «Трубник» (Нікополь) | D3 | 9 | 2 |
1971 | «Дніпро» | D2 | 1 | 0 |
1972 | «Дніпро» | D1 | 1 | 0 |
1974 | СК «Чернігів» | D3 | 2 | |
1975 | СК «Чернігів» | D3 | 1 | |
ЦСКА (Москва) | D1 | 11 | 2 | |
1976 | «Дніпро» | D1 | 7 | 0 |
«Дніпро» | D1 | 8 | 0 | |
1977 | «Дніпро» | D1 | 27 | 5 |
1978 | «Дніпро» | D1 | 24 | 2 |
1979 | «Дніпро» | D2 | 42 | 3 |
1980 | «Дніпро» | D2 | 42 | 9 |
1981 | «Дніпро» | D1 | 13 | 1 |
«Колос» (Нікополь) | D2 | 9 | 3 | |
1982 | «Колос» (Межиріч) | D3 | 45 | 17 |
1983 | «Колос» (Межиріч) | D3 | 49 | 15 |
1984 | «Колос» (Межиріч) | D3 | 31 | 11 |
1985 | «Колос» (Межиріч) | D3 | 38 | 4 |
1986 | «Шахтар» (Павлоград) | D3 | 33 | 6 |
1988 | «Шахтар» (Павлоград) | D3 | 46 | 23 |
1989 | «Шахтар» (Павлоград) | D3 | 50 | 17 |
- ↑ Николай Самойленко: «Если бы не Емец и Жиздик, я бы играл в „Днепре“ пока колени не стерлись» / Александр Петров, Вадим Тахтерин // Газета «Днепр Футбол». — 2004. — Вип. 1 (75) (март). — С. 10-11. (рос.)
- Біографія на сайті Nash-Rayon.dp.ua[недоступне посилання з липня 2019]
- Профіль на сайті Ukr-Football.org.ua
- Профіль на сайті Footballfacts.ru