Сиваш — Вікіпедія
![]() | |
Сиваш із космосу | |
![]() | |
46°05′ пн. ш. 34°20′ сх. д. / 46.083° пн. ш. 34.333° сх. д.Координати: 46°05′ пн. ш. 34°20′ сх. д. / 46.083° пн. ш. 34.333° сх. д. | |
Частина від | Азовське море |
---|---|
Море | Азовське море |
Прибережні країни | ![]() |
Регіон | Автономна Республіка Крим, Херсонська область |
Довжина | 200 км |
Ширина | 35 км |
Площа | 2560 |
Середня глибина | 0,5–1 м |
Максимальна глибина | 3 м |
Вливаються | |
Солоність | 22-87 ‰ |
ідентифікатори і посилання | |
GeoNames | 688923 |
У проєкті OpenStreetMap | r5925937 ·R |
![]() | |
![]() |
Сива́ш (крим. Sıvaş, тур. Sivaş) або Гниле́ Мо́ре (крим. Çürük Deñiz) — система мілководних заток на заході Азовського моря, від якого відокремлюється Арабатською косою і сполучається з ним Генічеською протокою.
Назва озера Сиваш походить від тюркського слова *sıvaş — «прилипати, липнути», *sivaşiluk — «прилипливість», що пов'язане з багнистими берегами затоки, вкритими товстим шаром мулу[1][2]. За Мурзаєвими, термін «сиваш» означає западину, затоку, лагуну[3]. Іноді слово сиваш перекладають як «грязь»[2]. Найдавніший відомий опис озера знаходиться у творах початку I століття до н. е. античного географа й історика Страбона. Згадується воно й у працях давньоримського природознавця I століття Плінія Старшого під назвою Бук[2]. Українська назва Гниле море походить від неприємного запаху сірководню, що виділяється з його поверхні внаслідок гниття органічних решток на його дні в безкисневому середовищі[2].
По Сивашу від Перекопського перешийка до Арабатської стрілки проходить адміністративна межа між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю України. Складається з 11 солоних та гірко-солоних заток.
Сиваш — система дрібних мілководних (максимальна глибина до 3,5 м) заток на західному березі Азовського моря, між Херсонською областю та Кримом. Відокремлений від основної частини Азовського моря піщаною косою Арабатська стрілка. Довжина — близько 200 км. Ширина — 2—35 км. Пересічна площа — нестала, 2400 км², з яких бл. 100 км² припадає на острови і 560 км² на ділянки, які лише періодично вкриті водою. Солоність води Сивашу сягає 260 ‰. Солі — хлористі сполуки натрію, магнію. Сульфат магнію — важлива хімічна сировина.
Живиться водами Азовського моря, у Сиваш впадають річки Салгир, Чуруксу тощо, які влітку найчастіше пересихають. Взимку Сиваш замерзає, температура води у теплий період коливається від +20 до +32 °C.
Береги Сивашу переважно низькі, пологі, багнисті, влітку покриваються шаром солей. З'єднується з Азовським морем Генічеською протокою і Арабатською протокою. Від Чорного моря відокремлений вузьким Перекопським перешийком. Чонгарський півострів розділяє затоку на східну і західну частини. Дно Сивашу вкрите потужним шаром мулу завтовшки місцями до 10—15 м. Солоність від 22 ‰ (на півночі) до 87 ‰ (на півдні).
У розсолах Сивашу є хлористі сполуки натрію, калію та магнію, бромистий магній, сульфат магнію та інші солі. Загальні запаси солей Сивашу — близько 200 млн т[4].
Характерною ознакою даного озера є його маленька глибина. У середньому вона становить близько одного метра. Максимальний показник — не перевищує трьох метрів.
- Захід сонця над водами Сивашу
- Урвистий берег Сивашу
- Центральний Сиваш
- Чумацький промисел на Сиваші (малюнок з праці Габрієля де Кастельно (1827))
- Похід радянських солдат через Сиваш (1943)
На базі мінеральних багатств Сивашу споруджено заводи: Перекопський бромний , Кримський двоокису титану з виробництвом фосфорних добрив та Кримський содовий завод.
- ↑ Радлов В. В. та 1893-1911, с. 673.
- ↑ а б в г Янко М. Т., 1998, с. 318.
- ↑ Мурзаев Э. М., 1984, с. 202.
- ↑ Мала гірнича енциклопедія : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Східний видавничий дім, 2013. — Т. 3 : С — Я. — 644 с.
- Янко М. Т. Топонімічний словник України : Словник-довідник / Гол. ред. О. К. Гурська. — К. : Знання, 1998. — 432 с. — ISBN 5-7707-9443-7.
- Э. М. Мурзаев. Словарь народных географических терминов. — М., 1984. (рос.)
- (рос.) В. В. Радлов. Опыт словаря тюркских наречий. — СПб., 1893—1911. (рос.)
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
- Географічна енциклопедія України (у 3-х томах). — Київ, 1993.
- Азово-Сиваський національний природний парк на сайті «Україна Інкогніта»
- Азово-Сиваський національний природний парк на сайті nedaleko.ua
- Азово-Сиваський національний природний парк на сайті Державного управління справами
- Сиваш на wikimapia.org
- Арабатська стрілка (рос.)
- Сиваш — національний заповідник (рос.)
![]() | Це незавершена стаття з географії України. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |