Скаба Андрій Данилович — Вікіпедія
Андрій Данилович Скаба | |
---|---|
![]() | |
Народився | 30 листопада (12 грудня) 1905 Хорішки, Кобеляцький повіт, Полтавська губернія, Російська імперія |
Помер | 26 червня 1986 (80 років) Київ, Українська РСР, СРСР |
Поховання | Байкове кладовище |
Місце проживання | Київ |
Країна | ![]() |
Діяльність | журналіст, політик, історик |
Alma mater | Харківський університет |
Галузь | історія |
Заклад | ЛНУ ім. І. Франка ХНУ ім. В. Н. Каразіна |
Посада | депутат Верховної ради СРСР[d] |
Членство | НАН України |
Партія | КПРС |
Нагороди | |
академік АН УРСР |
Андрі́й Дани́лович Скаба́ (30 листопада [12 грудня] 1905, Хорішки, тепер Козельщинського району Полтавської області — 26 червня 1986, Київ) — український радянський партійний і державний діяч, історик. Дійсний член АН УРСР (обрано 20 грудня 1967 року). Член ЦК КП України з 19 лютого 1960 по 17 березня 1971 року. Кандидат у члени Президії ЦК КПУ і секретар ЦК КПУ з 24 жовтня 1959 по 29 березня 1968. Депутат Верховної Ради УРСР 5—6-го скликань. Депутат Верховної Ради СРСР 5—7-го скликань.
Народився 30 листопада (12 грудня) 1905 року в бідній селянській родині в селі Хорішках Кобеляцького повіту Полтавської губернії.
У 1925 році закінчив Полтавський педагогічний технікум. Працював вчителем, завідувачем семирічної школи на Харківщині.
З 1930 по 1934 рік — студент соціально-економічного факультету Харківського державного університету.
У 1934—1935 роках — у Червоній армії. Потім працював інспектором шкіл у місті Харкові. У 1935—1940 роках перебував на педагогічній роботі: викладав у Харківському педагогічному інституті і Харківському державному університеті. Одночасно, у 1936—1939 роках навчався у аспірантурі.
Член ВКП(б) з 1940 року.
У 1940—1941 роках очолював кафедру нової історії у Львівському державному університеті імені Івана Франка. У 1941—1942 роках працював лектором Іжевського міського комітету ВКП(б) та викладав в Удмуртському державному педагогічному інституті.
У 1942—1946 роках — у Червоній армії, учасник німецько-радянської війни. У 1942 році закінчив артилерійські курси вдосконалення командного складу. Служив командиром батареї 20-го запасного артилерійського полку, викладачем артилерії 43-го окремого навчального дивізіону резерву офіцерського складу артилерії на артилерійських курсах у Тамбові та Житомирі.
У 1946—1949 роках — директор Центрального Архіву Жовтневої революції і соціалістичного будівництва УРСР у Харкові. Одночасно завідував кафедрою нової історії Харківського державного університету.
У 1949 — лютому 1951 року — редактор Харківської обласної газети «Соціалістична Харківщина».
У лютому 1951 — липні 1959 року — секретар Харківського обласного комітету КПУ з питань пропаганди.
У липні—жовтні 1959 року — міністр вищої і середньої спеціальної освіти Української РСР.
Від 24 жовтня 1959 по 29 березня 1968 року — кандидат у члени Президії (з 1966 — Політбюро) і секретар ЦК КПУ.
До Академії Наук УРСР обраний 20 грудня 1967 за фахом «Історія радянського суспільства». У 1968—1973 роках працював директором Інституту історії АН УРСР. З 1973 року — старший науковий співробітник Інституту історії АН УРСР.
Помер 26 червня 1986 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка № 1).
Скаба був дослідником історії радянського суспільства і комуністичної партії, редактором низки збірників з історії УРСР («УРСР в період громадянської війни 1917-20 pp.», 1967—1970), відповідальним редактором чотиритомної «Радянської Енциклопедії Історії України».
Був відомий як прихильник гострого курсу КПРС у справі ідеології і національної політики та оборонець політики русифікації. Як секретар ЦК КПУ поборював шістдесятників і був за застосування репресій до діячів Руху опору.
Андрій Скаба був головою комісії ЦК КПУ, яка у 1972-му році розглянула та поставила оцінку твору «Інтернаціоналізм чи русифікація?» українського дисидента Івана Дзюби. Комісія спромоглася дійти до висновку, «…що підготовлений Дзюбою матеріал „Інтернаціоналізм чи русифікація?“ є від початку і до кінця пасквілем на радянську дійсність, на національну політику КПРС і практику комуністичного будівництва в СРСР…». Також, серед іншого, комісія оголосила Дзюбу ворогом радянської влади, навісила на нього ідеологічне клеймо «українського буржуазного націоналіста», звинуватила його у злісному наклепі на компартійно-радянську владу та у солідаризації з ворогами радянської влади тощо.[1] 1973 року, спираючись на цей висновок, Київський обласний суд засудив Івана Дзюбу до 5 років ув'язнення і 5 років заслання.[2].
Василь Стус писав, що рецензія цієї комісії була «з відверто поліційними, кровожерними заявами», а про самих рецензентів, яких він називав «внутрішніми рецензентами КДБ», заявляв що «їхня вина в проведенні масових репресій така сама, як і штатних кадебістів. Вони такі самі душогуби, як слідчі і судді»[3].
Кінорежисер Олександр Муратов: «Секретар ЦК Андрій Данилович Скаба був якраз людиною партійно віруючою, щирим начітником і догматиком, шанувальником найбезглуздіших комуністичних постулатів. Але не злим. І не дуже далеким. І не прагнучим нашої крові, бо добре (ще по Харкову) був знайомий із моїм батьком. Але він побоювався Кондуфора, що підсиджував його, й тому змушений був вжити найкрутіших заходів.»[4].
Був одружений із Гусєвою Ларисою В'ячеславівною (померла 9 квітня 1965 року), яка працювала заступником начальника Архівного управління при Раді Міністрів УРСР.
- орден Леніна (22.12.1965);
- три ордени Трудового Червоного Прапора (26.02.1958, 24.11.1960, 20.07.1971);
- орден Дружби народів (11.12.1985);
- орден «Знак Пошани» (22.02.1945);
- медалі.
- Задушене відродження
- Русифікація України
- Маланчук Валентин Юхимович
- Білодід Іван Костянтинович
- Етноцид
- Радянський народ
- ↑ Центральному комітету КП України про лист І. Дзюби та поданий до нього матеріал. Надіслані до ЦК КП України. Архів оригіналу за 25 листопада 2015. Процитовано 16 серпня 2015.
- ↑ Сергій Грабовський. Хто ви, академіку Дзюбо [Архівовано 26 листопада 2015 у Wayback Machine.] // Український тиждень
- ↑ Василь Стус Я обвинувачую // Сучасність. — Січень. — 1976. — Ч. 1 (181). — С. 15—17.
- ↑ Муратов Олександр Наш чесний хліб // Дзеркало тижня. — 1995. — № 23 (36).
- Удод О. А. Скаба Андрій Данилович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 592. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
- Український радянський енциклопедичний словник : [у 3 т.] / гол. ред. Бабичев Ф. С. — 2-ге вид. — К. : Голов. ред. УРЕ АН УРСР, 1987. — Т. 3 : Портулак — Ь. — 736 с. — С. 224.
- Ю. З. Данилюк, О. Г. Бажан. Опозиція в Україні (друга половина 50-х—80-ті рр. XX ст / Інститут історії України НАН України. — Київ : Рідний край, 2000. — 616 с.
- Рахлин Ф. Д. Чем занимались махисты // Повторение пройденного : воспоминания. Ч. 2, 3 : [рос.]. — Харьков : Права людини, 2015. — С. 55—65. — 303 с. — ISBN 978-617-7266-24-1.