Стрільці (Польща) — Вікіпедія
Село ![]() споруджена у 1845 р, знищена у 1938 р. Координати 50°58′ пн. ш. 23°48′ сх. д. / 50.967° пн. ш. 23.800° сх. д.Координати: 50°58′ пн. ш. 23°48′ сх. д. / 50.967° пн. ш. 23.800° сх. д.
|
![]() | Ця стаття містить текст, що не відповідає енциклопедичному стилю. (листопад 2018) |
Стрільці́[2][3] (Стше́льце, пол. Strzelce) — село у Польщі, у гміні Білопілля Холмського повіту Люблінського воєводства[4]. Населення — 362 особи (2011[1]).
Стрільці — давньоукраїнське село Грубешівського (Холмського) повіту. Розташоване на відстані 33 км від Холма і 23 км на північ од Грубешова.
У Стрільцях (без колонії) мешкало 3 родини поляків, кілька родин євреїв, решта — біля 140 родин називали себе русинами (українцями).
Стрільці мали доволі промовисту історію. Це засвідчують перекази, деякі топоніми і навіть окремі роди, що носили явно виражені козацькі прізвиська. В журналі «Русская старина» (1905, грудень) священик Григорій Крашкевич занотував: «Некогда во время перехождения черезъ эту мѣстность славянскихъ племенъ, тутъ происходило Стрѣлецкое вече или Стрѣелецкая рада, отъ чего будто бы и самая местность названа Стрѣльцы».
Одначе аж ніяк не можна відкидати твердження, що король Данило заснував тут залогу (заставу), і Стрільці разом із сусідніми Ратиборовичами, Бусенецем, Білополем та Чорнієвим становили єдиний військово-оборонний комплекс Волинсько-Галицької держави на середньому Забужжі.
Село оддавна складалося з трьох частин: старе село, панський двір (тепер 1-ша стрілецька колонія) і Підлісся. На схід од перехрестя був куток Мурав'яки. Тут переважно й мешкали мурав'яки, які переселилися з Моравії після 1859 року. Поляки — ще пізніше. Попід лісом розкинулося Підлісся. Там мешкали лише українці. Панський двір був польським. І хоча в ньому працювали переважно українці, вони лише у своїх домівках розмовляли по-українському, на роботі спілкувалися по-чужинському, за що їх не поважали односельці, хоча розуміли, що форналі (двірські працівники) робили це з примусу. Десь біля урочища Турсько (за свідченнями старих людей) був Козацький брід. Як для Холмщини то назва — несподівана. Чи не козаки Максима Кривоноса восени 1649 року його переходили?
У Стрільцях функціонували млин і вітряк, тартак, крохмальна фабрика.
За даними етнографічної експедиції 1869—1870 років під керівництвом Павла Чубинського, у селі проживали греко-католики, які розмовляли українською мовою[5].
Після виселення 1915 р. приблизно третина мешканців села не вернулася — їхні могили розкидані по всій Російській імперії, сягають навіть Середньої Азії.
В селі діяла Рідна Хата (вважай «Просвіта»), хор, інструментальний оркестр, драматичний гурток, що ставив вистави за п'єсами Тараса Шевченка, Марка Кропивницького, Івана Карпенка-Карого, Михайла Старицького тощо. В селі вшановували пам'ять Кобзаря. Тут завжди витав український дух між синьо-жовтих прапорів, і нащадки княжих дружинників у козацьких строях виїжджали у свята на конях і співали: «Станем, браття, в бій кривавий од Сяну до Дону, В ріднім краї панувати не дамо нікому!»
У 1938 році польська влада в рамках великої акції руйнування українських храмів на Холмщині і Підляшші знищила місцеву православну церкву[3].
У травні 1942 року німці почали відстрілювати в селі жидів. Десь до пізньої осені Борух із своєю дочкою-красунею Рухлею (Рахіль) переховувався в деяких родинах українців (Головерсів, Вовчуків), але аби не поставити їхнє життя під загрозу, переслідувані здалися німцям. Їх відразу ж розстріляли біля панського двору.
А 29 січня 1943 року до стрілецького лісу вже забрали Адама Микитюка і Євгена Сім'яшка. Адам загинув, а Євген чудом врятувався. Смиренний і богобоязливий Антін Бриль після роботи мив чоботи, до нього підійшли двоє і штовхнули в рів, у хаті побили вікна. Сусіди намовили Антона подати на злочинців у суд. Чоловік послухав, і суд прийшов, але до потерпілого. Бриля відразу забрали до лісу і замордували. Такою ж смертю в той вечір загинув і Йосип Ковальчук. Згодом із лісу не вернувся Тодорко Міщанчук. Його зголосився розшукати брат Гриць — пішов і теж пропав. Люди почали здогадуватися, що в лісі напевне знаходиться кубло бандитів. Саме тому після перших жертв у селі Юрій Лукащук організував самооборону. До неї увійшли Євген Долинський, Йосип Назаревич, Сергій Стець, Володимир Струцюк і Євген Вовчук. За свою оборонну ініціативу колишній сотник УНР тяжко поплатився: 6 лютого 1943 року АК-івці убили батька Василя і сестру Надію, а невзабарі підла куля обірвала життя і брата Олекси.
Створення самооборони спричинилося й до того, що 26 травня (за польськими даними — 29 травня) 1943 року на село напала банда Армії Крайової під орудою якогось Францішека Кракєвіча (500 чол.)[6]. Того дня у Стрільцях та сусідньому селі Моложові було спалено 80 садиб і знищено за польськими даними 57 осіб[7], хоча за німецькими даними лише у Стрільцях вбито 70 осіб[8]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/58/%D0%A5%D0%BE%D0%BB%D0%BC%D1%89%D0%B8%D0%BD%D0%B0%2C_%D1%81%D0%B5%D0%BB%D0%BE_%D0%A1%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96._%D0%97%D0%BD%D0%B8%D1%89%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%BF%D1%80%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%86%D0%B2%D0%B8%D0%BD%D1%82%D0%B0%D1%80.jpg/220px-%D0%A5%D0%BE%D0%BB%D0%BC%D1%89%D0%B8%D0%BD%D0%B0%2C_%D1%81%D0%B5%D0%BB%D0%BE_%D0%A1%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96._%D0%97%D0%BD%D0%B8%D1%89%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%BF%D1%80%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%86%D0%B2%D0%B8%D0%BD%D1%82%D0%B0%D1%80.jpg)
1944 року село було депортоване в Запорізьку область (УРСР). Хай нікого не збиває з пантелику офіційна довідка з архіву про те, що «уже 1 ноября 1944 года был отправлен первый эшелон с эвакуированными из села Стрельцы Грубешовского района, состоявший из 26 вагонов, в которых было отправлено 78 хозяйств, насчитывающих 290 человек». Значна частина односельців була переселена у складі інших сіл, де на той час вони вже мешкали.
21-25 червня 1947 року під час операції «Вісла» польська армія виселила зі села на приєднані до Польщі північно-західні терени 7 українців[9]. У селі залишилося 157 поляків[9].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/73/%D0%A1%D0%B5%D0%BB%D0%BE_%D0%A1%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96._%D0%A5%D0%BE%D0%BB%D0%BC%D1%89%D0%B8%D0%BD%D0%B0._%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%81%D1%82_%D0%B7_%D0%BF%D1%80%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BC%D0%BE%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B8%D1%80%D1%8F.jpg/220px-%D0%A1%D0%B5%D0%BB%D0%BE_%D0%A1%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96._%D0%A5%D0%BE%D0%BB%D0%BC%D1%89%D0%B8%D0%BD%D0%B0._%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%81%D1%82_%D0%B7_%D0%BF%D1%80%D0%B0%D0%B2%D0%BE%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BC%D0%BE%D0%BD%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B8%D1%80%D1%8F.jpg)
На північний схід від села, при дорозі на Теремець збереглися занедбані могилки.
У 1975—1998 роках село належало до Холмського воєводства.
Цей розділ не містить посилань на джерела. (листопад 2021) |
Треба сказати, що поблизу річки Вовнянки є урочище «Монастир». Тут у давнину знаходився православний монастир. За переказами після якогось нападу ворога ті ченці, що залишилися живими, розійшлися і встигли вивезти із монастиря давній камінний хрест на парафію стрілецької Свято-Юріївської церкви. Ченці нібито бажали доставити цю старовинну пам'ятку в місто Володимир, яке на той час могло вже бути столицею князівства, але щось ченцям, вочевидь, завадило це зробити і камінний хрест понині стоїть на тому ж місці.
Що ж до стрілецьких церков — то тут інформації чимало і вона часто заплутана. Якщо село під назвою Стрільче вперше згадується під 1477 роком, то на церковній іконі Покрови Пресвятої Богородиці є напис: «Сія ікона сооружена за старанієм отця іерея Георгія Хмарука на тот час 1416 г.». У документах не згадується, де поділася стара, ще з княжих часів церква, одначе згадується нова під 1564 роком[2].
Ще новішу побудували в 1772, але вона згоріла під час грози і в 1831 поставили тимчасову каплицю, а в 1845 році вже був побудований на кошти прихожан. Саме з цієї церкви і збереглася світлина. І тому дата, позначена під нею в окремих документах 1564 роком є неточною. Про те, як жилося-булося священикам у селі, є чимало документів. І майже всі вони засвідчують, що їм тут було нелегко, а ще й небезпечно. В 1640 році священик отець Ієроним Попович, не витримавши знущань, подав скаргу на Варвару Комаровську, жінку Белзького подкоморія, за що та арештувала і посадила його у в'язницю. У 1657 році отець Ієрофей Бобрикович був побитий і пограбований якимсь керуючим маєтком поляком Држевошовським. У 1858 році отець Іван Гукевич попросив парафіян допомогти йому на жнивах, а управитель маєтків Юзеф Банашкевич, католик, привселюдно отця побив нагайкою за те, що його парафіяни не прийшли на панщину.
1872 року місцева греко-католицька парафія налічувала 540 вірян[3].
Особливо знущалися над православними отцями в 1930-их роках. Їх, як звірів, почали навіть відстрілювати. Склалося так, що окремі священики боялися навідуватися до церков і тікали за Буг. Уже до 1929 р. на Холмщині та Південному Підляшші 165 святинь примусово перетворено на римо-католицькі костели, 96 — закрито, 24 — спалено, 25 — розібрано, 4 перетворилися в школи, але не з українською мовою навчання, а одна — просто житловим будинком. У липні-серпні 1938 року польська адміністрація в рамках великої акції руйнування українських храмів на Холмщині і Підляшші знищила місцеву православну церкву[2]. Церкву в Стрільцях зруйнували поляки з села Монятичі, а священика Йова Гелету ледь не вбили. Били вікна, пороли і пускали за вітром пір'я з подушок і перин, лили гас у борошно, зривали зі стін і топтали на долівці ікони, родинні фотографії.
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року[1][10]:
Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік | |
---|---|---|---|---|
Чоловіки | 180 | 43 | 118 | 19 |
Жінки | 182 | 39 | 100 | 43 |
Разом | 362 | 82 | 218 | 62 |
- Лукащук Юрій Васильович (1900—1966) — український військовик, сотник Армії УНР, у 1943—1944 роках комендант Української Народної Самооборони Холмщини.
- Йосип Струцюк (нар. 1934) — український письменник, заслужений діяч мистецтв України, лауреат багатьох українських та міжнародних літературних премій.
- с.Стрільці на військовій німецькій мапі з 1916р
- с.Стрільці на окупаційній німецькій мапі з 1940 р.
- с.Стрільці на мапі Генерального Штабу СРСР з 1977р.
- ↑ а б в GUS. Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r. [Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011]. Процитовано 12 серпня 2018.
- ↑ а б в Крип'якевич І., Крип'якевич Р. Матеріали до історії церков Холмщини і Підляшшя // Холмщина і Підляшшя : іст.-етногр. дослідж. — Київ : Родовід, 1997. — С. 149.
- ↑ а б в Saładiak A. Pamiątki i zabytki kultury ukraińskiej w Polsce. — Warszawa, 1993. — С. 350. (пол.)
- ↑ Gmina Strzelce / Białopole w Słowniku geograficznym Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom I (Aa — Dereneczna) z 1880 r.
- ↑ Труды этнографическо-статистической экспедиціи въ Западно-Русскій Край / собран. П. П. Чубинскимъ. — С.-Петербургъ, 1872. — Т. 7: Евреи. Поляки. Племена немалорусскаго происхожденія. Малоруссы (статистика, сельскій бытъ, языкъ). — С. 364-365. (рос. дореф.)
- ↑ Йосип Струцюк: «Будьте українцями»… — С. 8.
- ↑ Jasiak M. Działalność OUN-UPA w południowo-wschodnich powiatach dzisiejszej Polski w latach 1944—1946 // Polska-Ukraina: Trudne pytania. — Warszawa: KARTA, 2000ю — T. 7. — S. . (пол.)
- ↑ Okupacja i ruch oporu w «Dzienniku Hansa Franka» 1939—1945, t. 2, Warszawa 1972, s. 126
- ↑ а б Misilo E. Akcja Wisla. Dokumenty. — Warszawa : Archiwum Ukraińskie, 1993. — С. 421. (пол.)
- ↑ Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років GUS. Pojęcia stosowane w statystyce publicznej [Терміни, які використовуються в публічній статистиці]. Архів оригіналу за 20 вересня 2018. Процитовано 14 серпня 2018.
- Йосип Струцюк: «Будьте українцями» / спілкувався В. Вербич // Слово Просвіти. — К., 2017. — № 41 (937) (12—18 жовтня). — С. 8—9. — (Пряма мова).
- Strzelce 8.) S., wś, fol. i dobra nad rzeką Bug, pow. hrubeszowski // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1890. — Т. XI. — S. 457. (пол.) — S. 457.
- Струцюк Й. Мої Стрільці: стаття /Й.Струцюк // Події — в анфас, а постатті — в профіль: есеї, статті, рецнзії. Луцьк: ПВД «Твердиня»,–2011, — С. -2011. 21-33 .
- Струцюк Й. Перший ешелон: стаття /Й.Струцюк//, газета «Сім'я і дім». — 2004. — 18 листопада.
- Струцюк Й. Чия б кричала, або декілька міркувань з приводу так званої «волинської різанини»: стаття/ Й. Струцюк //Віче. — 2003. — 8 травня.
- Струцюк Й. Комендант Холмської самооборони: зб. «Надбужанщина». — Львів. Торонто. 2004.
- Струцюк Й. З висоти Данилової гори: стаття /Й.Струцюк// зб. Події — в анфас, а постаті — в профіль: есеї. статті, рецензії. — Луцьк: ПВД «Твердиня». 2011. С. — 52-61.
- Струцюк. Й. «Операція „Burza“, або Ми їх спільно винищимо»: документальна повість. /Й.Струцюк//- Київ: вид-тво «Український пріоритет», 2017. — 288 с.
- Струцюк Й. Ти не згасла, зоре ясна: стаття /Й.Струцюк // Віче. — 2000. — 14 вересня.
- Йосип Струцюк (16.08.2018). Правда по-польськи (укр.). Слово Просвіти. Архів оригіналу за 29 грудня 2019. Процитовано 5 жовтня 2020.
- Богдан Гук. Strzelce. apokryfruski.org. APOKRYF RUSKI. Архів оригіналу за 26 жовтня 2020. (пол.)