Теорія очікуваної корисності — Вікіпедія
В економіці, теорії ігор, теорії рішень — це теорія корисності в якій за допомогою невизначеності можна оцінити корисність блага з точністю до позитивного афінного перетворення.
В 1944 році вийшла друком монографія Джона фон Неймана та О. Моргенштерна «Теорія ігор та економічна поведінка» в якій автори узагальнили і розвинули результати теорії ігор та запропонували новий метод для оцінки корисності благ.
Теорія очікуваної корисності ґрунтується на чотирьох аксіомах:
- Аксіома повноти. Для будь-яких , повинно виконуватися співвідношення , або
- Аксіома транзитивності. Якщо , , то
- Аксіома незалежності. Припустімо, що і , тоді
- Аксіома протяжності. Припустімо, що , тоді можна представити у вигляді де
Одним з важливих висновків теорії очікуваної корисності є те, що раціональний індивід повинен максимізувати очікувану корисність.
Функція очікуваної корисності адитивна. Функціонал ризику є лінійним, таким чином корисність фон Неймана — Моргенштерна для благ можна представити у вигляді . При чому
- Дж.фон Нейман, О. Моргенштерн «Теория игр и экономическое поведение», М., — изд. «Наука», 1970, 707 с.
![]() | В іншому мовному розділі є повніша стаття Expected utility hypothesis(англ.). Ви можете допомогти, розширивши поточну статтю за допомогою перекладу з англійської.
|
![]() | Це незавершена стаття зі статистики. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
![]() | Це незавершена стаття з економіки. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |