Магаданська область — Вікіпедія
Магаданська область ![]() | |||
---|---|---|---|
Магаданская область | |||
![]() | |||
| |||
Країна | ![]() | ||
Фед. округ | Далекосхідний федеральний округ | ||
Адмін. центр | Магадан | ||
Глава | Носов Сергій Костянтинович | ||
Дата утворення | 3 грудня 1953 | ||
Оф. вебсайт | 49gov.ru(рос.) | ||
Географія | |||
Координати | 62°54′ пн. ш. 153°42′ сх. д. / 62.900° пн. ш. 153.700° сх. д. | ||
Площа | 465 464 км² | ||
Часовий пояс | MSK+8 (UTC+11) | ||
Населення | |||
Чисельність | 133 387 осіб | ||
Густота | 0.2865/км² | ||
Економіка | |||
Економ. район | Далекосхідний | ||
Коди | |||
ISO 3166-2 | RU-MAG | ||
ЗКАТО | 44 | ||
Суб'єкта РФ | 49 | ||
Телефонний | (+7) | ||
Карти | |||
![]() |
Магада́нська о́бласть (рос. Магада́нская о́бласть) — суб'єкт Російської Федерації на північному сході країни у складі Далекосхідного федерального округу. Розташована півночі Далекого Сходу Росії на березі Охотського моря Тихого океану. Межує на півночі з Чукотським автономним округом, на сході — з Камчатським краєм, на заході — з Республікою Саха, на півдні — з Хабаровським краєм. Простяглася на 930 км з півночі на південь і 960 км із заходу на схід. Крайня північна і західна точка у Сусуманському районі у верхів'ї річки Хініке, східна — в Північно-Евенському районі поблизу витоку річки Молонгди. Адміністративний центр — місто Магадан. Площа — 462 500 км²; населення — 133 387 осіб (2024). Губернатор — Сергій Костянтинович Носов.
До XVIII століття територію, яку нині займає область, населяли якути, допоки всередині XVIII століття розпочалися перші походи російських козаків в Колимський край.
У 1928 році на територію нинішньої області висадилася перша Колимська геологічна експедиція, якою керував Юрій Білібін. Протягом літа й осені 1929 року будівельники Східно-евенкійської культбази прорубали першу просіку, що стала першою вулицею Магадану — Октябрьською, а на початку 1930-х розпочалось власне будівництво міста[1].
Регіон не мав цивільного управління, а знаходився під керівництвом адміністрації тресту для будівництва у районах Крайньої Півночі «Дальстрой» (Дальбуд), що входив до структури Народного комісаріату внутрішніх справ СРСР. Його головним завдання було господарське освоєння краю шляхом використання робочої сили в'язнів ГУЛАГу. З початку 1930-х років до 1955 року у місцевих таборах утримувалося 3,5 мільйони осіб, серед яких значну частину складали українці, зокрема поети Михайло Драй-Хмара та Дмитро Загул, конструктор Сергій Корольов, майбутній Патріарх Київський та всієї України УПЦ КП Володимир (Романюк), багато вояків Української повстанської армії та членів Організації українських націоналістів[2].
Магаданська область утворена 3 грудня 1953 року Указом Президії Верховної Ради СРСР. До її складу увійшли місто Магадан, Середньоканський, Ольський, Північно-Евенський, Сусуманський, Тенькинський, Ягоднинський райони і Чукотський національний округ, виділені зі складу Хабаровського краю[3]. На той час її площа становила 1 199,1 тисяч км²[4].
1967 року область нагороджена Орденом Леніна[4].
У 1960–1980-х роках українці інтенсивно прибували до регіону на заробітки і складали значну частину населення області (працювали на копальнях, у рибній промисловості тощо). Від початку 1990-х років триває зворотній процес від'їзду українського населення з області в Україну та до європейської частини Російської Федерації, унаслідок чого воно скоротилося більш ніж увосьмеро[2].
З 1992 року в області діяло Українське земляцтво «Колима-Славутич», за сприяння якого українське телебачення зняло 4-серійний документальний фільм «Українці на Колимі» (режисер Олександр Рябокрис, автор ідеї Микола Хрієнко)[2].
17 червня 1992 року Чукотський автономний округ вийшов зі складу Магаданської області і став самостійним суб'єктом Російської Федерації[5].
На території області присутні чотири групи природних комплексів: високогірні кам'яні пустелі, тундра, лісотундра і тайга. Високогірні кам'яні пустелі займають 21 % загальної площі. 3/4 території займають тундра і лісотундра.
Плоскогір'я, нагір'я і гори займають понад 4/5 території області: на сході — Колимське нагір'я, в центральній частині — відроги хребта Черського, на заході простягнувся хребет Черського (найвищий пік Абориген — 2 586 м), на південному заході області по правому берегу Колими тягнеться Верхньоколимське нагір'я. Лише невеликі простори по долинах річок і неширокі смуги вздовж узбережжя моря — низовини[6]. Береги Охотського моря сильно порізані та рясніють численними затоками (найбільша затока — затока Шеліхова), бухтами, островами та півостровами. Біля берегів найвищі в Росії припливи[7].
Густа гідрографічна мережа — безліч озер, річок:
- Утворення гірських озер пов'язане з льодовиками і скупченням опадів в улоговинах гір. До цієї трупи належать озера Джека Лондона, Малик, Момонтай, Чисте[6], Танцюючих Харіусів.
- Річки області належить до басейнів Північного Льодовитого і Тихого океанів. Найбільша річка — Колима. Її довжина від місця злиття Аян-Юрях з Кулу — 2 129 км, висота витоку — 527 м. Загальна кількість річок Магаданської області близько 250 тисяч, причому 99 % це річки і струмки довжиною менше 10 км. До Північного Льодовитого океану впадають багатоводні річки Колима з притокою Омолон, Чаун, Велика Бараниха[ru], Пегтимель, Амгуема, Ванкарем та інші. До басейну Тихого океану — Анадир, Велика, Канчалан, Тауй, Ола, Яма, Гижига. Живлення річки отримують завдяки дощовим, сніговим і частково ґрунтовим водам, а також льодовикове.
На території області налічується 25 груп мінеральних джерел, води яких мають різну мінералізацію, переважно хлорильні, натрієво-кальцієві[6]. Також на поверхню виходять термальні води температура води в яких від +20 °C до + 90 °C, що свідчить про вулканічні процеси. Найбільш відомі джерела — Тальське (тут також є лікувальні грязі), Таватумське, Наяханське, Мотиклейське, Березовське[7].
Область володіє унікальною мінерально-сировинною базою і є провідним золотодобувним регіоном Росії. На її території зосереджено понад 11 % запасів розвіданого розсипного золота, 15 % рудного золота і близько 50 % срібла від загальних обсягів розвіданих запасів цих металів у Росії. Значні промислові запаси кольорових і рідкісних металів, серед яких олово, вольфрам, мідь, молібден, поліметалічні руди, розвідані родовища облицювального каменю, бурого і кам'яного вугілля. Є запаси нафти, торфу, деревини, газового конденсату[6].
Клімат різко континентальний, суровий, на узбережжі — морський. Зима — від 6 до 7,5 місяців. Літо коротке, прохолодне, бувають тумани. Пересічна температура січня у внутрішніх районах —38 °C, липня + 14, +16 °C; на узбережжі Охотського моря — відповідно —19 і —23 °C; + 11, +12 °C. Опадів 300—350 мм, на узбережжі — 500—700 мм на рік[4]. Вегетаційний період не перевищує 100 днів[7].
Однією з характерних особливостей клімату є майже повсюдне поширення вічної мерзлоти. На морському побережжі товщина мерзлого ґрунту від 70 до 100 см, а у центральних районах — до 600 м[7].
Загальна площа лісів становить 13 мільйонів га (11 % території)[6]. Лісотундра в області — це головно пригнічене рідколісся з модрини Даурської з чагарниками карликової берези або сосни сланки в підліску. Флору тундри представляють худа берізка, арктична верба, траурна осика, куничники, шолудивники, на болотах — рудувата арктофіла, арктична калужниця. Влітку тундру прикрашають яскраві квіти: полярний мак, зніт, рододендрон, синюха, дика цибуля. На вершинах і схилах гір виживають тільки лишайники, мохи, брусниця, лохина, водянка[1].
У тайзі живуть білка, бурундук, літяга, заєць білий, червона полівка, лось, соболь, кам'яний глухар. Гірську тайгу населяють росомаха, ведмідь, горностай, лисиця. У змішаних лісах живе рябчик, в прирічкових верболозах — куріпка. Особливість фауни області — наявність у її складі степових тварин, які не зустрічаються в інших місцях на півночі: верхоянський чорношапковий бабак, довгохвостий колимський ховрах, баран сніговий.
Значні біологічні ресурси Охотського моря (близько 30 видів промислових риб і понад 10 видів морських тварин), прісноводної флори і фауни. Річки і озера багаті рибою: сиг-чир, нельма, річкова мальма, харіус, омуль[6].
На території області створені особливо охоронні природні території: заповідник федерального значення «Магаданський», 11 природних заказників регіонального значення — Одян, Кавинська долина, Тайгонос, Сугой, Кубака та інші; природний парк обласного значення — озеро Джека Лондона; природна пам'ятка федерального значення — острів Талан; 22 пам'ятки природи регіонального значення — Тальський, Абориген, Мотиклейський, вулкан Маякан та інші; 6 природних пам'яток морського значення (у міській межі) — Примузейний, Марчеканська чаша, Кам'яний вінець та інші[8].
- За переписом населення СРСР 1989 року, тут проживало 555,6 тисяч осіб, зокрема 85 772 українці (15,2 %), з них 69 121 — у містах, 16 651 — у селах. З них рідною мовою назвали українську 45,5 % (44,7 % — у містах, 48,8 % — у селах)[2];
- За даними Всеросійського перепису населення (жовтень 2002) у області проживало 182 726 осіб. З них: росіяни — 146,5 тисяч осіб (80,2 %), українці — 18,1 тисяч осіб (9,9 %), евени — 2,5 тисяч осіб (1,4 %), білоруси — 2,2 тисяч осіб (1,2 %), татари — 2,0 тисяч осіб (1,1 %), коряки — 0,88 тисяч осіб (0,5 %), інгуші — 0,8 тисяч осіб (0,45 %), німці — 0,7 тисяч осіб (0,45 %), ітельмени — 0,65 тисяч осіб (0,35 %);
- Згідно з Всеросійським переписом 2010 року, загальна кількість населення області становила 156 996 осіб: росіяни — 81,49 %, українці — 6,28 % (9 857 осіб), евени — 1,7 % (2 635 осіб)[2].
1959[9] | 1970[10] | 1979[11] | 1987[12] | 1989[13] | 1990[14] | 1991[14] | 1992[14] | 1993[14] | 1994[14] | 1995[14] |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
235 578 | ↗352 481 | ↗465 704 | ↗550 000 | ↘542 868 | ↘390 276 | ↘384 525 | ↘365 311 | ↘323 673 | ↘300 157 | ↘266 883 |
1996[14] | 1997[14] | 1998[14] | 1999[14] | 2000[14] | 2001[14] | 2002[15] | 2003[14] | 2004[14] | 2005[14] | 2006[14] |
↘240 215 | ↘229 148 | ↘220 533 | ↘211 696 | ↘201 974 | ↘193 945 | ↘182 726 | ↘181 832 | ↘178 339 | ↘174 685 | ↘171 569 |
2007[14] | 2008[14] | 2009[14] | 2010[16] | 2011[14] | 2012[17] | 2013[18] | 2014[19] | 2015[20] | 2016[21] | 2017[22] |
↘168 530 | ↘165 820 | ↘162 969 | ↘156 996 | ↘156 534 | ↘154 485 | ↘152 358 | ↘150 312 | ↘148 071 | ↘146 345 | ↘145 570 |
Питома вага міського населення — 93,9 % (2005). Більше половини населення проживає в місті Магадані (100,2 тисяч осіб).
Щорічно 31 серпня біля Великого театру в Москві проходить традиційна зустріч жителів Магаданської області — як колишніх, так і теперішніх.
Рибне господарство є другою по значимості галуззю. Її продукція поставляється на експорт. Питома вага рибної галузі в обсязі виробництва області становить 18 %.
Основана галузь сільського господарства — оленярство. Також у області розвинені м'ясо-молочне тваринництво, хутрова промисловість, птахівництво[8]. Землі сільськогосподарського призначення становлять 1,3 % усіх земель області, з них рілля займає 24 %[1]. У зв'язку з тим, що ґрунти області не вирізняються високою природною родючістю, значна частина земель введена в сільськогосподарський обіг у результаті меліорації. До 95 % сільськогосподарських угідь зайнято кормовими культурами. Також вирощується картопля, капуста, морква[8]. Частка продукції місцевого виробництва в продовольчому фонді області становить трохи більше 25 %[23].
На території області відсутнє залізничне сполучення. Транспортні зв'язки з іншими регіонами здійснюються автомобільним, морським і повітряним транспортом. Протяжність автомобільних доріг загального користування з твердим покриттям становить 2 645 км. Річкові порти в області відсутні. Головні транспортні ворота — Магаданський морський торговельний порт, через який поступає основний потік вантажів. У Магадані знаходиться міжнародний аеропорт, через який здійснюється авіаційне пасажирське і вантажне сполучення з іншими регіонами Росії та зарубіжними країнами[24].
Міські округи:
Муніципальні райони:
Населені пункти з кількістю мешканців понад 5 тисяч 2007 | ||||||||||||||||||||||||||||
|
- ↑ а б в Вся Россия. Регионы. Энциклопедия., 2002, с. 317.
- ↑ а б в г д Енциклопедія сучасної України., 2017, Т. 18.
- ↑ Указ Президиума ВС СССР от 03.12.1953 об образовании Магаданской области. (рос.)
- ↑ а б в Українська радянська енциклопедія, 1981, Т. 6.
- ↑ Закон Російської Федерації «Про безпосереднє входження Чукотського автономного округу до складу Російської Федерації» від 17 червня 1992 № 3056-1
- ↑ а б в г д е Вся Россия. Регионы. Энциклопедия., 2002, с. 316.
- ↑ а б в г Охотское море. Энциклопедия, 2009, с. 106.
- ↑ а б в Охотское море. Энциклопедия, 2009, с. 107.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1959 года. Архів оригіналу за 10 жовтня 2013. Процитовано 10 жовтня 2013.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1970 года. Численность наличного населения городов, поселков городского типа, районов и районных центров СССР по данным переписи на 15 января 1970 года по республикам, краям и областям. Архів оригіналу за 14 жовтня 2013. Процитовано 14 жовтня 2013.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1979 г.
- ↑ Народне господарство СРСР за 70 років : [арх. 28 червня 2016] : ювілейний статистичний щорічник / Державний комітет СРСР зі статистики. — Москва : Фінанси і статистика, 1987. — 766 с.
- ↑ Всесоюзная перепись населения 1989 года. Архів оригіналу за 23 серпня 2011.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р с т у ф х ц Численность постоянного населения на 1 января (человек) 1990-2013 года
- ↑ Всероссийская перепись населения 2002 года. Том. 1, таблица 4. Численность населения России, федеральных округов, субъектов Российской Федерации, районов, городских поселений, сельских населённых пунктов - райцентров и сельских населённых пунктов с населением 3 тысячи и более. Архів оригіналу за 3 лютого 2012.
- ↑ Итоги Всероссийская перепись населения 2010 года. 5. Численность населения России, федеральных округов, субъектов Российской Федерации, районов, городских населённых пунктов, сельских населённых пунктов – районных центров и сельских населённых пунктов с населением 3 тысячи человек и более. Архів оригіналу за 14 листопада 2013. Процитовано 14 листопада 2013.
- ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям. Таблица 35. Оценка численности постоянного населения на 1 января 2012 года. Архів оригіналу за 31 травня 2014. Процитовано 31 травня 2014.
- ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2013 года. — М.: Федеральная служба государственной статистики Росстат, 2013. — 528 с. (Табл. 33. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских населённых пунктов, сельских населённых пунктов). Архів оригіналу за 16 листопада 2013. Процитовано 16 листопада 2013.
- ↑ Оценка численности постоянного населения на 1 января 2014 года. Архів оригіналу за 13 квітня 2014. Процитовано 13 квітня 2014.
- ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2015 года. Архів оригіналу за 6 серпня 2015. Процитовано 6 серпня 2015.
- ↑ Чисельність населення Російської Федерації за муніципальними утвореннями на 1 січня 2016 року
- ↑ (рос.) Чисельність населення Російської Федерації за муніципальними утвореннями на 1 січня 2017 року. 31 липня 2017. Архів оригіналу за 31 липня 2017. Процитовано 31 липня 2017.
- ↑ Вся Россия. Регионы. Энциклопедия., 2002, с. 320.
- ↑ Вся Россия. Регионы. Энциклопедия., 2002, с. 319.
- Магаданська область // Український радянський енциклопедичний словник : [у 3 т.] / гол. ред. М. П. Бажан. — 1-ше вид. — К. : Голов. ред. УРЕ АН УРСР, 1967. — Т. 2 : Кабарда — Полюддя. — С. 392-393.;
- Магаданская область // Большая советская энциклопедия : в 30 т. / гл. ред. А. М. Прохоров. — 3-е изд. — М. : «Советская энциклопедия», 1969—1978. (рос.).;
- Магаданська область // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1981. — Т. 6 : Куликів — Мікроклімат. — 552 с., [22] арк. іл. : іл., табл., портр., карти + 1 арк с.;
- Магаданская область // Географический энциклопедический словарь. Географические названия / А. Ф. Трёшников. — Москва : Советская энциклопедия, 1989. — С. 293.(рос.);
- Магаданская область // Вся Россия. Регионы. Энциклопедия / А. В. Рябинин. — Институт экономики и управления в промышленностиі[ru]. — Москва, 2002. — Т. Города и населенные пункти. — С. 316—320. — ISBN 5-93249-001-2. (рос.);
- И. С. Зонн, А. Г. Костяной. Магаданская область // Охотское море. Энциклопедия. — Москва : «Международные отношения»[ru], 2009. — С. 106—108. — ISBN 978-5-7133-1354-9. (рос.);
- В. А. Чорномаз. Магаданська область // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2017. — Т. 18 : Лт — Малицький. — 711 с. — ISBN 978-966-02-7999-5.
![]() | ![]() | |
![]() | ![]() | ![]() |
Охотське море | Охотське море |