Politian (п'єса) — Вікіпедія
Politian | ||||
---|---|---|---|---|
![]() | ||||
Жанр | п'єса | |||
Форма | п'єса | |||
Автор | Едгар Аллан По | |||
Мова | англійська | |||
Опубліковано | 1835 | |||
Країна | ![]() | |||
| ||||
«Політіан» (1835) — єдина п’єса Едгара Аллана По, написана в 1835 році, яка, проте, так і залишилась незавершеною.
П’єса є вигаданою версією справжньої події в Кентуккі: вбивства Соломона П. Шарпа Джеребоамом О. Бошампом у 1825 році. Цю подію назвали « Трагедія Кентуккі », і вона стала національним заголовком, чим і привернула кілька вигаданих уявлень. Втім По вирішив встановити свою версію в Римі 16-го століття. Едгар По написав п'єсу під час роботи з Southern Literary Messenger ( "Південний літературний посланець") і деяких особистих криз. Перша частина « Політика» була опублікована в цьому журналі в грудні 1835 року як «Сцени з неопублікованої драми». Друга частина була випущена в січні 1836 року. Проте п'єса так і не була завершена остаточно.
П'єса "Політик" не отримала хороших відгуків. Його провал спонукав Едгара По припинити писати довші твори і зосередитися на коротких оповіданнях .
Персонажі п'єси:
- Лалаге, підопічний сирота Ді Бройо.
- Алессандра, племінниця Ді Бройо; заручена з Кастільоне.
- Хасінта, служниця Лалаге.
- Герцог Ді Бройо.
- Кастільоне, син герцога.
- Сан-Оццо, супутник Кастільоне.
- Політіан, граф Лестер .
- Бальдазар, його друг; вигаданий персонаж.
- Монах .
- Уго, Беніто і Руперт, слуги Ді Бройо. [1]
Подія розгортається в Римі 16-го століття. Кастільоне, син герцога, заручається зі своєю двоюрідною сестрою Алессандрою, чим розпалює ревнощі сироти Лалаге, підопічного свого батька. Лалаге зустрічає Політіана, графа Лестера, і після деякого флірту переконує його помститися Кастільоне. У драмі Політіан декламує поему « Колізей », яку Едгар Алан По опублікував раніше, у 1833 році.
П'єса "Політіан" була написана чистими віршами [2] і стилізована за трагедіями якобівської епохи. [3] Політіан ставить під сумнів остаточність смерті або те, що станеться, коли життя закінчиться. Політіан пропонує сироті на ім’я Лалаге укласти угоду про самогубство, щоб вони могли зустрітися в потойбічному світі. [4]
Головний герой п'єси - Політіан - був названий на честь італійського поета, вченого та вчителя 15-го століття - Поліціано . [2]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c4/Beauchamp_kills_Sharp.jpg/220px-Beauchamp_kills_Sharp.jpg)
Едгар По драматизував вбивство, яке сталося 7 листопада 1825 року в Кентуккі . [5] Тоді Анна Кук з Франкфурта, штат Кентуккі, народила дитину від генерального соліситора штату Соломона П. Шарпа, проте вийшла заміж за Джеребоама О. Бошама в 1824 році. Кук попросила Бошама вбити Шарпа згідно з умовами шлюбної угоди. Той, у свою чергу, дотримав обіцянку, зарізавши Шарпа 5 листопада 1825 року. Під час суду про вбивство він не визнав себе винним, але був засуджений до страти. Кук зробила спробу самогубства, передозувавши лауданум напередодні страти Бошама, котрого повісили 7 липня 1826 року [6] Ця історія широко розповсюдилась у газетах. [7] В історії По використовувалися й інші реальні історичні особи, наприклад, граф Лестер виступає в ролі Бошама, а персонаж Балдасаре Кастільоне представляє Шарпа. [8]
Справжня подія - « Трагедія Кентуккі » - була вигадана в багатьох інших роботах. Серед них - « Конрад і Юдора» (1834) Томаса Холлі Чіверса, « Бошамп» (1842) Вільяма Гілмора Сіммса та « Світ досить і часу» (1950) Роберта Пенна. Уоррен . [3] Пізніше По вигадав іншу історію вбивства, що стала національним заголовком його новели « Таємниця Марі Роже ». [9]
Едгар По познайомився з Джоном П. Кеннеді, самим письменником. Це знайомство відбулось на самому початку письменницької кар’єри По. Кеннеді захоплювався його письменством, усіляко заохочував та пропагував його роботу серед видавців. [10] У 1835 році Кеннеді написав власнику Southern Literary Messenger у Річмонді, штат Вірджинія наступне: «Він працює над трагедією», через що він запропонував дозволити Едгару По щось зробити для журналу. [11] Видавець Томас Вілліс Уайт погодився, і першим внеском По в Messenger стала « Береніс » у квітні. [12] Починаючи з серпня, По був прийнятий як штатний письменник і критик. [13]З березня по листопад того ж року Едгар По опублікував шість нових оповідань, а також трагедію, про яку згадував Кеннеді, « Політіан» . [14]
Оскільки « Політіан» та інші твори готувалися до друку, Едгар Алан По мав певні складнощі з залицянням своєї майбутньої дружини Вірджинії Клемм . Емоційно засмучений, він почав пити, через що Уайт звільнив його наприкінці вересня 1835 року [13] Уайт написав своєму другові, Люціану Мінору, котрий був прихильником поміркованості : «[По], на жаль, досить розсіяний. . . Крім того, він є заручником меланхолії. Я зовсім не здивуюсь, якщо почую, що він стане жерствою самогубства» [15] Перебільшення Уайта, можливо, породило чутки серед літературних діячів про те, що По не розумний. [15] Після звільнення Едгар По поїхав з родиною Клеммів до Балтімора, штат Меріленд,.
Уайт виявляв щиру турботу про благополуччя По і тому знову взяв його на роботу в жовтні, коли особиста криза Едгара минула. Уайт написав По: «Я думаю, що на тебе була надія. . . Якщо ви знову приїдете в Річмонд і станете моїм помічником, ви повинні особливо розуміти, що всі зобов’язання з мого боку будуть розірвані, як тільки ви нап’єтеся» [16] По повернувся до роботи в жовтні. Його звільнення спричинило скасування жовтневого номера « Південного літературного вісника», а листопадовий номер був перенесений на грудень. [17] Саме в цьому відкладеному номері вийшла перша частина «Політіана » під назвою «Сцени з неопублікованої драми». [12] Інша частина була опублікована в січні 1836 року [18] хоча вона так і не була повністю завершена. Можливо, тому, що він вважав п’єсу невдалою [19] або тому, що Кеннеді наполягав, щоб По зосередився на «намаганні від усього, що може принести гроші». [20] Повністю незавершений твір увійшов до збірки По «Ворон та інші вірші» 1845 року [2]
У 1923 році було розроблено плани постановки французького перекладу Politian гравцями Grand Guignol; Хоча стаття про проект була опублікована в New York Times, проект так і не був завершений. [21] Перший виступ оригінального тексту Едгара з Полициано був дан і після його складу, на 19 січня 1933 року за Вірджинії гравців Університету Вірджинії, під керівництвом Гаррі Роджерс Pratt ; Спонсором постановки виступило Товариство Ворона, група, яка займалася збереженням пам’яті По в закладі, який він недовго відвідував. [22]
"Політіан" не отримав багато хороших відгуків. Беверлі Такер написав для Washington Telegraph, що він був розчарований після того, як По «навчив нас очікувати багато чого, оскільки його проза часто є дуже високою художньою поезією». [23]
Біограф По Джеффрі Мейерс звинувачує По в тому, що він недостатньо знав про Італію епохи Відродження і представив дерев’яного героя в мелодраматичному сюжеті в архаїчному стилі, який «не відповідає цій трагічній історії». [3] Незважаючи на те, що п’єса стала трагедією, Елізабет Барретт Браунінг написала, що « Політик змусить вас сміятися». [24]
Після прочитання « Політика» Кеннеді рекомендував По повернутися до написання віршів і оповідань . [2] По скористався порадою і зосередився на коротких творах після провалу як "Політіана", так і його єдиного роману «Оповідь про Артура Гордона Піма з Нантакета», що також призвело до його відмови від «Журналу Джуліуса Родмана» . [25] Він вирішив пристосуватися до літературного ринку, який тоді включав жваву газетну та журнальну індустрію в 1830-х роках. Як описав По багато років потому, він приєднався до «журнальної літератури — до короткої, лаконічної, своєчасної та легко розповсюдженої, надавши перевагу старим формам багатослівного, важкого й недоступного». [20]
У 1845 році По звинуватив Генрі Уодсворта Лонгфелло в друкованому вигляді в крадіжці цитати з Політіана з його власної п’єси «Іспанський студент» . [26]
- ↑ Ollive Mabbott, Thomas. Text: Thomas Ollive Mabbott (and E. A. Poe), "Politian", The Collected Works of Edgar Allan Poe — Vol. I: Poems (1969), pp. 241-298. The Edgar Allan Poe Society of Baltimore. Архів оригіналу за 10 серпня 2014. Процитовано 8 серпня 2014.
- ↑ а б в г Sova, 197
- ↑ а б в Meyers, 76
- ↑ Silverman, 115
- ↑ Thomas & Jackson, 65
- ↑ Sova, 24
- ↑ Bittner, William. Poe: A Biography. Boston: Little, Brown, and Company, 1962: 101.
- ↑ Meyers, 77
- ↑ Nelson, Randy F. The Almanac of American Letters. Los Altos, California: William Kaufmann, Inc., 1981: 183. ISBN 0-86576-008-X
- ↑ Silverman, 93
- ↑ Bittner, William. Poe: A Biography. Boston: Little, Brown, and Company, 1962: 100.
- ↑ а б Thomas & Jackson, 149
- ↑ а б Sova, 225
- ↑ Silverman, 109
- ↑ а б Meyers, 73
- ↑ Meyers, 74
- ↑ Silverman, 108
- ↑ Thomas & Jackson, 185
- ↑ Stashower, Daniel. The Beautiful Cigar Girl: Mary Rogers, Edgar Allan Poe, and the Invention of Murder. New York: Dutton, 2006: 245. ISBN 0-525-94981-X
- ↑ а б Peeples, Scott. Edgar Allan Poe Revisited. New York: Twayne Publishers, 1998: 29. ISBN 0-8057-4572-6
- ↑ Brock, H.I. (11 листопада 1923). A First Night for Edgar Allan Poe: His Only Tragedy Never Before Staged or Published Save In Fragments. New York Times. с. SM6. Архів оригіналу за 26 грудня 2021. Процитовано 26 грудня 2021.
- ↑ Regional Theatre in Virginia: University of Virginia Drama. Архів оригіналу за 14 листопада 2007. Процитовано 16 березня 2008.
- ↑ Thomas & Jackson, 187
- ↑ Meyers, 162
- ↑ Meyers, 100
- ↑ Silverman, 252
- Мейерс, Джеффрі. Едгар Аллан По: його життя і спадщина . Нью-Йорк: Cooper Square Press, 1992.ISBN 0-8154-1038-7
- Сільверман, Кеннет. Едгар А. По: скорботна і нескінченна пам'ять . Нью-Йорк: Harper Perennial, 1991.ISBN 0-06-092331-8
- Сова, Дон Б. Едгар Аллан По, від А до Я. Нью-Йорк: Checkmark Books, 2001.ISBN 0-8160-4161-X
- Томас, Дуайт і Девід К. Джексон. Журнал По: документальне життя Едгара Аллана По 1809–1849 . Нью-Йорк: GK Hall & Co., 1987.ISBN 0-7838-1401-1
- Text of Politian [Архівовано 20 грудня 2021 у Wayback Machine.]
- "Poe's Politian and the Beauchamp–Sharp Tragedy" [Архівовано 20 грудня 2021 у Wayback Machine.] by William J. Kimball, from Poe Studies (1971)
The Works of Edgar Allan Poe, Raven Edition, Volume 5 public domain audiobook at LibriVox