Ostor (eszköz) – Wikipédia
Ez a szócikk vagy szakasz elsősorban magyarországi nézőpontból tárgyalja a témát, és nem nyújt kellő nemzetközi kitekintést. Kérünk, segíts bővíteni a cikket, vagy jelezd észrevételeidet a vitalapján. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4e/Bat_%28jezdziectwo%29.jpg/300px-Bat_%28jezdziectwo%29.jpg)
Az ostor egy fa nyélből és ráerősített szíjból álló eszköz, mely elsősorban állatok terelésére, illetve fegyverként szolgált[forrás?]. Megfelelően használva jellegzetes csattanó hangot ad ki. Ennek oka, hogy az ostor végén lévő sudár 330 m/s, a hangsebesség fölé gyorsul, így egy hangrobbanás keletkezik. Ez volt az első ember alkotta eszköz, mely átlépte a hangsebességet.
Tereléskor elsősorban hangját használták, nem a jószág megütése volt elsődleges célja.
Részei
[szerkesztés]Nyél: típustól függően különböző hosszúságú és vastagságú, kemény vagy hajlékony.
Szár: a nyél felőli vége körülbelül a nyéllel azonos vastagságú, a nyéltől távolodva vékonyodik, a végén már csak egy bőrszíjból áll.
Sudár: a szár végére rögzített bojt.
Fizikája
[szerkesztés]A legegyszerűbb esetben a használója az ostort feje felett körben lengeti, így az ostor szára majdnem teljesen kiegyenesedik. (A vége a légellenállás miatt kicsit lemarad.)
Ezután az ostor nyelét a menetirányra merőlegesen megrántják vagy hirtelen az addigi menetiránnyal ellentétesen kezdik mozgatni, ezzel egy hullámmozgás indul el az ostor szárán. Kifelé haladva a hullám mozgási energiája (a súrlódást, légellenállást leszámítva) változatlan marad, így az ostor vékonyodásával (a mozgó rész tömegének csökkenésével) arányosan a sebessége növekszik.
Az ostor végére érve a hullám a sudárt a hangsebesség fölé gyorsítja, így hangrobbanás keletkezik, ez okozza a jellegzetes csattanó hangot.
Nedvesebb időben a csattanás helyén kb. egy másodpercig kis párafelhőt láthatunk, ez a hangrobbanás közbeni légnyomásváltozás miatt csapódik ki. A jelenség legjobban erős napfényben, sötét háttér előtt figyelhető meg.
Fajtái
[szerkesztés]Két alaptípusa van: rövid nyelű, amelyet pásztorok, valamint egy hosszú nyelvű, amelyet a szekerező-kocsizók használtak, és béresostor néven is ismert.
A pásztorok által használt rövid nyelűt nevezik nehéz ostornak, kancsikának, korbácsnak is, bár legelterjedtebb és szaknyelvi neve a karikás. Utóbbi név onnan származik, hogy e típusú ostort gyakran – bár korántsem általánosan – forgó karika közbeiktatásával erősítik a nyeléhez. A karikást leginkább a csikósok használják, mesterségük jelvénye, címere, de más pásztorok is alkalmazzák. A karikás faragással, szíjfonatokkal, sallangokkal, pillangókkal díszített. A karikás sok részből tevődik össze, s tájanként igen változatos az egyes részek elnevezése. Általánosnak mondható a nyélhez erősítő szíjkötés neve: a telek. A karikás derekát kötél köré 6, 8 vagy 12 vékony szíjból, ágból fonja a pásztor. Az ehhez csatlakozó csapó egyes szíjból áll, a csapó végére kerül a sudár, ami a cserdítéskor a durranó hangot adja.
A szekerező, kocsizó béresostor egyszerűbb, nyele nemcsak hosszabb, hanem vékonyabb – a karikással szemben –, a nyél is hajlékony. A kocsizó ostor szíjból, az ökörhajtó ostor általában kenderkötélből készült. A négy-hatökrös szekerekhez különösen hosszú nyelű ostort használtak, mint Petőfi Sándor mondja: „Két öles a nyele, három a kötele”.
Források
[szerkesztés]- Magyar néprajzi lexikon III. (K–Né). Főszerk. Ortutay Gyula. Budapest: Akadémiai. 1980. 75., 77. o. ISBN 963-05-1288-2 (karikás címszó)
- Magyar néprajzi lexikon IV. (Né–Sz). Főszerk. Ortutay Gyula. Budapest: Akadémiai. 1981. 117. o. ISBN 963-05-1289-0 (ostor címszó)
További információk
[szerkesztés]- Megjelent A magyar karikásostor c. könyv Archiválva 2013. május 20-i dátummal a Wayback Machine-ben
- [1]