Tranmere Rovers FC – Wikipédia
Tranmere Rovers | |||
Csapatadatok | |||
Teljes csapatnév | Tranmere Rovers Football Club | ||
Becenév | Superwhites, Rovers | ||
Székhely | Birkenhead (Merseyside), Anglia | ||
Alapítva | 1884 (Belmont FC néven) | ||
Klubszínek | fehér, kék | ||
Stadion | Prenton Park (16 567 férőhelyes) | ||
Vezetőedző | ![]() | ||
Elnök | ![]() | ||
Bajnokság | ![]() | ||
Statisztika | |||
Legtöbb mérkőzés | Ray Mathias (637) | ||
Legtöbb gól | Ian Muir (180) | ||
Csapatmezek | |||
Hivatalos honlap | |||
Tranmere Rovers honlapja | |||
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Tranmere Rovers témájú médiaállományokat. |
A Tranmere Rovers Football Club egy profi angol labdarúgócsapat, melyet 1884-ben alapítottak.[1] Székhelye Birkenheadben, Merseyside megyében található. A csapatot Belmont Football Club néven alapították, 1885-ben nevezték át Tranmere Roversre.[1] 1921-ben alapító tagja volt a harmadosztály északi csoportjának,[2] azóta egyszer sem esett ki a The Football League-ből. A csapat történelme nagy részét Merseyside két nagycsapata. a Liverpool és az Everton árnyékában töltötte. Jelenleg a Football League Two-ban, az angol labdarúgás negyedik legmagasabb osztályában szerepel, menedzsere Ronnie Moore.[3]
A Rovers az 1980-as években nehéz anyagi helyzetbe került és 1987-ben csődeljárás alá vonták. Ezt követően azonban elérkezett a klub történetének máig legsikeresebb időszaka. John King[3] vezetése alatt a Tranmere háromszor is bejutott a Premier League-be való feljutásért vívott rájátszásba, igaz, egyik alkalommal sem sikerült megnyernie azt. King utódja, John Aldridge[3] a kupasorozatokban volt sikeres, legkomolyabb eredményét 2000-ben érte el, amikor bejuttatta a csapatot a Ligakupa döntőjébe, ahol a Rovers végül alulmaradt a Leicester Cityvel szemben.[4] Aldridge emellett háromszor is bejuttatta csapatát az FA Kupa negyeddöntőjébe: 2000-ben, 2001-ben és 2004-ben.
A Tranmere hagyományosan kék szegélyekkel díszített fehér mezben játssza hazai mérkőzéseit. Ez a színösszeállítás 1962-ben jelent meg először a csapat szerelésein.[5] Hazai meccseit a Prenton Parkban játssza, melyet 1912 óta használ.[6] A stadion 1995-ben komoly átalakításokon esett át a Taylor-jelentés eredményeképp. Jelenleg 16 567 néző számára biztosít ülőhelyet és négy lelátója van: a Main Stand (főlelátó), a Kop, a Johnny King Stand, valamint a Cowshed.[6]
Klubtörténet
[szerkesztés]A megalapítás és a kezdetek
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2e/Tranmere_Rovers_1889.jpg/230px-Tranmere_Rovers_1889.jpg)
A csapatot Christopher Doherty alapította 1884-ben két krikettcsapat, a Lyndhurst Wanderers és a Belmont egyesítésével.[1][6] Az így létrejött labdarúgócsapat neve Belmont Football Club lett. A klub 1884. november 15-én játszotta első mérkőzését, a Brunswick Rovers ellen, melyet meg is nyert 4-0-ra. Ez egy barátságos meccs volt, mivel ekkoriban még nem léteztek hivatalos bajnokságok. James McGaul elnök irányítása alatt remekül sikerült a Belmont FC első éve, a csapat mindössze egyet veszített el tizenöt mérkőzéséből. A gárda 1885 szeptember 16-án megváltoztatta a nevét a ma is használt Tranmere Rovers Football Clubra. A név egy rövid életű krikettcsapattól, mely 1881 és 1882 között a Tranmere Rovers Crickett Club nevet viselte és labdarúgó szakága is volt. A két csapatot ezen kívül semmi más nem köti össze.[1]
A Tranmere első meccseit Birkenheadben, a Steelers Fielden játszotta,[1] majd 1887-ben megvásárolta a Ravenshaw's Fieldet a Tranmere Rugby Clubtól. Ezt 1895-ben Prenton Parkra keresztelték. 1912-en új stadionba költözött a csapat, mely szintén ezt a nevet kapta, azóta is ez a Rovers otthona.[6] A csapat játékosai először kék mezt, fehér sortot és kék sportszárat viseltek. 1889-ben bordó-narancssárga mezre váltottak, de 1904-ben visszatértek eredeti színeikhez.[5]
1886-ban a Tranmere elindult első hivatalos sorozatában, a Liverpool and District Challenge Cupban, egy liverpooli és Liverpool környéki csapatok számára kiírt kupasorozatban. A klub 1889-ben csatlakozott a West Lancashire League-hez. 1897-ben belépett a jóval erősebb The Combination-be, melyet 1908-ban meg is nyert.[7] 1910-ben ismét bajnokságot váltott a kék mezes csapat és a Lancashire Combination-ben folytatta szereplését. A klub fejlődési szándékát jól mutatta, hogy 1912-ben beköltözött a frissen megnyitott Prenton Parkba, melyhez akkor egy 800 ülőhelyes lelátó tartozott.[6] A Rovers 1914-ben bajnok lett a Lancashire Combinationben[8] és ugyanebben az évben Stan Rowlandset behívták a walesi válogatottba, amivel ő lett a Tranmere első válogatott játékosa.[6][9]
A csapat az első világháború alatt is folyamatosan játszott, mivel játékosai a helyi hajógyárakban dolgoztak,[6] ahol hadihajókat és egyéb harcászati eszközöket állítottak elő a harcolók számára. Bár ily módon segítették hazájukat, sok kritika érte őket, amiért elkerülték a katonai szolgálatot.
A világháborúk közötti évek
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e9/Tranmere_Rovers_27_August_1921.jpg/250px-Tranmere_Rovers_27_August_1921.jpg)
A Leeds City tartalékcsapatának 1919-es kizárása után a Tranmere beléphetett egy újabb bajnokságba, a Central League-be. Az időzítés nagyszerű volt, mivel egy évvel később a bajnokság négy csapatát, köztük a Roverst is felkérték, hogy lépjen be a The Football League újonnan induló bajnokságába, a Division Three North-ba, azaz a harmadosztály északi csoportjába. 1921. augusztus 27-én a bajnokság alapító tagjaiként[2] lejátszották első meccsüket a The Football League szervezésében, melyen hazai pályán 4-1-re megverték a Crewe Alexandrát.[1] Ekkoriban Bert Cooke volt a csapat vezetőedzője, aki 23 évig maradt a kispadon, ezzel mindmáig ő a Tranmere legtovább foglalkoztatott menedzsere.[3]
1924-ben egy helyi születésű, saját nevelésű fiatal, Dixie Dean mindössze 16 évesen és 355 naposan bemutatkozott a csapatban. A későbbiekben összesen 30 meccsen lépett pályára a Rovers színeiben és 27 glt szerzett. Képességeire az Everton is felfigyelt és 1925-ben 3000 fontért leigazolta.[1] Az 1927/28-as szezonban Dean máig megdöntetlen bajnoki rekordot állított fel, amikor 60 gólt szerzett egy idény alatt az Everton színeiben.[11] Dean távozása után még egy sor tehetséges fiatal igazolt komoly összegekért élvonalbeli klubokhoz, emiatt gyakran emlegették a szurkolók Bert Cooke menedzsert született üzletemberként.[10] Az eladott játékosok közül érdemes még megemlíteni a Durham City elleni 11-1-es meccsen hat gólt szerző Pongo Waringot, aki 4700 fontért igazolt az Aston Villához és máig ő tartja az egy szezonon belül szerzett gólok rekordját a birminghami csapatnál, 49 találattal.[6]
1934-ben az Anfield Stadionban játszott egymással FA Kupa-meccset a Tranmere és a Liverpool. A találkozóra 61 036 néző látogatott ki, korábban sosem fordult elő, hogy ennyien lettek volna kíváncsiak a Rovers valamelyik meccsére.[1] A csapat Dixie Dean és Pongo Waring után újabb remek csatárra bukkant Bunny Bell személyében, aki 57 gólt szerzett az 1933/34-es évadban. 1935-ben Bell és a Tranmere is bevonultak a történelemkönyvekbe, amikor a kék mezesek a támadó kilenc találatának is köszönhetően 13-4-re verték az Oldham Athleticet,[12] az egy mérkőzésen esett 17 gólt jelenleg is rekordnak számít a The Football League-ben.[11] Bell tíz gólig is juthatott volna, de kihagyott egy büntetőt. A csatár később az Evertonhoz szerződött, de a második világháború véget vetett a pályafutásának, mielőtt még bármilyen komolyabb eredményt elérhetett volna.
A Rovers 1938-ban megnyerte első és máig egyetlen bajnoki címét a The Football League-en belül, amikor a harmadosztály északi csoportjának élén végzett és története során először feljutott a Division Two-ba, azaz a másodosztályba.[1][13] A következő szezonban rögtön ki is estek, mindössze hat meccset sikerült megnyerniük, amivel minden idők legrosszabban teljesítő csapatává váltak a régi másodosztályban.[14]
A második világháború után
[szerkesztés]
| |||||||||
A Dave Russell által 1962-ben bevezetett mez[5] |
A második világháború alatt a Prenton Park szinte teljesen érintetlen maradt. Szerencsésnek mondhatja magát a Tranmere ebből a szempontból, hiszen sok stadiont rongáltak meg ekkoriban bombák. A háború végeztével a Rovers 1946-ban tovább folytatta szereplését a Division Three North-ban, egészen 1958-ig, amikor a The Football League kissé átszervezte az alacsonyabb osztályokat. A harmadosztály egységessé vált, megszűnt a déli és északi földrajzi felosztás és létrejött a Division Four, azaz a negyedosztály is. Az átalakítás előtti utolsó szezonban Peter Farrell[3] menedzser a 11. helyre vezette a csapatot, mely így indulhatott az új harmadosztályban.[15] Ennek bebiztosításához kellett az is, hogy az 1957/58-as szezon utolsó meccsén, a Wrexham ellen győzzön a csapat, hiszen az új bajnokságban csak az első 12 hely valamelyikén végzett csapatok indulhattak. A 2-1-es Rovers-győzelemmel zárult találkozóra 19 615 néző látogatott ki a Prenton Parkba, ami ma is a Tranmere legnagyobb hazai nézőszámának számít, kizárólag a bajnoki meccseket figyelembe véve.[6] A klub ezáltal a győzelem által a Division Three North után a megreformált Division Three-nek is alapító tagja lett.
1961-ben a Rovers legendás csapatkapitánya, Harold Bell távozott a csapattól. Bell a második világháború utáni legelső mérkőzéstől kezdve állandó tagja volt a kezdőnek, egészen 1955. augusztus 30-ig. Ezalatt az időszak alatt 459 mérkőzésen szerepelt zsinórban, ami a mai napig brit rekord.[16] A csapatot annyira megviselte a kapitány távozása, hogy még abban az évben kiestek a negyedosztályba, történetük során először.[17]
A vezetőség ekkor Dave Russellt nevezte ki vezetőedzővé, aki több szempontból is meghatározó változásokat eszközölt.[3] A csapat 1904 óta kék mezben játszott, csakúgy, mint az élvonalban szereplő és szintén merseyside-i székhelyű Everton. Russell 1962-ben a fehéret tette meg a mezek alapszínének, hogy ezzel is megkülönböztesse csapatát a helyi riválistól. A csapat szereléseinek alapszíne azóta is fehér és a kék[5] többnyire csak a galléron, ujjakon és a sportszár felső részén jelenik meg. A menedzser emellett sikeresebbé tette az utánpótlás nevelést is, ezután került ki a Tranmere ifiakadémiájáról a későbbi angol válogatott Roy McFarland is.[1] Russell 1967-ben visszavezette a klubot a harmadosztályba.[18] Egy évvel később elkészült az új, 4000 ülőhelyes főlelátó, a csapat pedig fennállása során először jutott be az FA Kupa ötödik körébe.[19] 1972-ben 24 424 szurkoló látogatott ki a Prenton Parkba a Tranmere és a Stoke City FA Kupa-meccsére (2-2), ennél többen azóta sem látogattak ki a fehér mezesek egyik hazai meccsére sem.[1]
Szintén 1972-ben a Ron Yeats játékos-menedzserré lépett elő.[3] A korábbi Liverpool játékos megerősítette a Tranmere és a vörös mezes helyi rivális kapcsolatát. Több korábbi csapattársát, például Ian St Johnt is a Prenton Parkba csábította, a korábbi legendás edzőnek, Bill Shanklynek pedig tanácsadói szerepet adott a klubnál.[6] Az ilyen módon megerősített Rovers 1973-ban egy Ligakupa-meccsen 1-0-ra legyőzte az Arsenalt a Highburyben.[20] Ezt a mai napig a csapat egyik legnagyobb győzelmeként tartják számon. 1975-ben azonban újabb kiesés következett a negyedosztályba.[21] A következő évtized a Tranmere történelmének egyik legsötétebb időszaka volt, a gárda rendkívül nehéz anyagi helyzetbe került, sokszor még a negyedosztályban is csak a tabella alsó felén foglalt helyet és időnként kétezernél is kevesebb néző látogatott ki a hazai meccsekre.[6]
1979-ben igazolta le a klub Steve Mungallt a Motherwelltől. Ő a nehéz idők ellenére is kitartott a csapat mellett, 17 évig maradt és ezalatt több mint 500 bajnokin lépett pályára. Nagy szerepe volt abban, hogy a csapat lassan kilábalt a nehézségekből és a későbbiekben többször is eljutott a Wembleybe, ahol döntőt játszhatott. Mungall visszavonulása után is a Prenton Parkban maradt az edzői stáb tagjaként, de 2000 októberében távozott, hogy beindíthassa saját üzleti vállalkozását.[22]
Az 1980-as évek
[szerkesztés]A csapat a feljutást követően 1979-ben ismét visszaesett a negyedosztályba, ami pénzügyi gondokhoz vezetett.[23] Az 1980-as években egyre nagyobb adósságokat halmozott fel a klub, melyeket többek között barátságos meccsek bevételeiből és szurkolói adományokból próbált meg törleszteni, illetve a Wirrali Önkormányzattól is kapott egy 200 ezer fontos kölcsönt. A Tranmere hálája jeléül mindmáig a mezén viseli az önkormányzat címerét.[24] Mindezek ellenére 1987-ben csődeljárás alá került az alakulat, de ekkor felvásárolta őket egy helyi üzletember, Peter Johnson, aki mind a mai napig a klub elnöke.[1] Ez valódi fordulópontot jelentett, ezután következett a Tranmere történetének legsikeresebb időszaka, ekkor érkezett vissza a Prenton Parkba John King menedzser is, aki korábban játékosként nyolc évig szolgálta a csapatot és 1975 valamint 1980 között már a vezetőedzője is volt. King vezérletével a későbbiekben az első osztály küszöbére került a gárda,[3] de először is az volt a feladata, hogy megmentse a fehér mezeseket a negyedosztályból, ezzel együtt a The Football League-ből való kieséstől. Ezt a szezon utolsó meccsén sikerült elérnie, amikor csapata hazai pályán 1-0 arányban legyőzte az Exeter Cityt.[6]
Az 1987/88-as idényben, King visszatérése utáni első teljes szezonjának középső felében olyan jól teljesített a Tranmere, hogy kvalifikálta magát a The Football League centenáriumi tornájára, melyet a Wembleyben rendeztek. A sorozat egyik meglepetéscsapata lett, legyőzte az első osztályban szereplő Wimbledont és a Newcastle Unitedet is, egészen az elődöntőig menetelt, ahol 2-2-es meccs után csak büntetőkkel kapott ki a későbbi győztes Notthingam Foresttől.[25] Ez volt az első alkalom, hogy a Rovers pályára léphetett a Wembleyben. A következő szezonban King a második helyre vezette a klubot, ami automatikus feljutást ért a harmadosztályba.[26] Ugyanebben az idényben a kupákban is jól szerepelt a gárda, a legkomolyabb eredmény az élvonalbeli Middlesbrough-t.[20] A feljutás után kis híján rögtön sikerült még egy osztállyal feljebb kerülni, hiszen a fehér mezesek bejutottak a harmadosztály rájátszásának a döntőjébe, ott azonban kikaptak 2-0-ra a Notts Countytól.[27] Nem maradt azonban trófea nélkül a csapat, egy héttel később ugyanis 2-1 arányban legyőzte a Bristol Roverst a Football League Trophy döntőjében.[28] A Tranmere sikereinek kulcsa ekkoriban az 1985-ben leigazolt Ian Muir volt, aki 11 évet töltött a klubnál és ezalatt 180 gólt szerzett, amivel a mai napig ő tartja a klubcsúcsot. Muir volt az első, aki felkerült a csapat dicsőségfalára.[29] Őt az a John Morrissey követte, aki 1986-ban érkezett a Prenton Parkba, 14 évet töltött ott és 585 meccsen játszott.[30]
A Wembley-évek
[szerkesztés]A Tranmere az 1990/91-es szezonban megnyerte a Division Three rájátszásának döntőjét a Bolton Wanderers ellen,[31] így az 1930-as évek után ismét feljutott a másodosztályba. Csakúgy, mint egy évvel korábban, a csapat ezúttal is bejutott a Football League Trophy fináléjába, de ezúttal 3-2-re kikapott a Birmingham Citytől.[28] Ezzel alig több mint egy év alatt már negyedszer játszott döntőt a Wembleyben.
1991 nyarán a Rovers 250 ezer fontért leigazolta a korábbi Liverpool-játékost, John Aldridge-et a spanyol Real Sociedadtól. Tíz évig maradt a klub szolgálatában, ami alatt 170 gólt lőtt, ezzel az örökranglista második helyére került, Ian Muir mögé.[1] Aldridge-et tranmere-i évei alatt 30 alkalommal is behívták az ír válogatottba és ő lett a klub első játékosa, aki gólt szerzett egy világbajnokságon.[32] 1993-ban a skót válogatott Pat Nevin is a Prenton Parkba igazolt.[33] Nevin, Aldridge, Malkin és Morrissey félelmetes támadósort alkottak a másodosztályban. Nem meglepő, hogy a fehér mezesek 1993-ban, 1994-ben és 1995-ben kvalifikálták magukat a rájátszásra, ezzel közel kerülve a frissen megformált Premier League-be való feljutáshoz. A feljutást azonban egyik alkalommal sem sikerült kiharcolniuk, előbb a Swindon Towntól,[34] majd a Leicester Citytől,[35] végül pedig a Readingtől[36] kaptak ki. 1994-ben a Ligakupa elődöntőjébe is bejutott a csapat, ahol büntetőpárbajban veszített az Aston Villával szemben.[20]
1995 márciusára a Taylor-jelentésben foglaltak szerint átépítették a Prenton Parkot, amiből így egy 16 567 néző befogadására alkalmas, kizárólag ülőhelyeket kínáló stadion lett. Egy évvel később John Aldridge-es játékos-menedzserré nevezték ki. Öt évig maradt a posztján, az aktív labdarúgástól 1999-ben vonult vissza.[3]
2000-től napjainkig
[szerkesztés]Bár a klub az 1999/00-es idényben anyagi gondokkal küzdött, a kupákban sikerült jó eredményeket elérnie, az FA Kupában több Premier League-csapatot is legyőzve a hatodik körig jutott.[19] Az igazi sikert azonban nem ez, hanem a Ligakupa döntőjében való részvétel kivívása jelentette. Ez volt az első alkalom, hogy a Tranmere egy komoly, elismert kupasorozat fináléjába jutott. Az ellenfél a Leaicester City volt, mely Matt Elliott góljával vezetést szerzett. A Rovers esélyei tovább romlottak, amikor Clint Hillt kiállította a játékvezető, az emberhátrány ellenére azonban David Kelly révén kiegyenlített a csapat. Nem sokkal később viszont már ismét a Leicester vezetett, miután Elliott újabb gólt szerzett. Ezzel ki is alakult a végeredmény, a City győzött 2-1-re.[4] Ez volt az utolsó Ligakupa-döntő, melyet a régi Wembleyben rendeztek.[6]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bf/Trfc_v_sufc_2013_IJA_02.png/320px-Trfc_v_sufc_2013_IJA_02.png)
Bár a csapat mezeinek alapszíne 1962 óta a fehér volt, az évek során gyakran megjelentek rajtuk kék csíkok és egyéb minták, 2000 után azonban a fehér szín még dominánsabbá vált a szereléseken, a kék azóta csak nagyon kis mértékben fordul elő rajtuk.[5] A 2000/01-es évad egy újabb jó FA Kupa-szereplést hozott a klubnak. A fehér mezesek menetelésük során 3-0-ra megverték a Goodison Parkban merseyside-i riválisukat, az Evertont,[37] háromgólos hátrányból fordítva 4-3-ra legyőzték a Southamptont,[38] végül a szintén merseyside-i Liverpooltól kaptak ki 4-2 arányban a hatodik fordulóban.[39] A bajnokságban már nem szerepeltek ilyen jól, Aldridge a gyenge eredmények miatt még a szezon vége előtt távozott, a Tranmere pedig az utolsó helyen zárt, ami kiesést jelentett.[40]
2003-ban Brian Little ült le a csapat kispadjára.[3][41] A 2004/05-ös idényben bejuttatta a klubot a harmadosztály rájátszásába, melyet azonban nem sikerült megnyerni. Ugyanebben a szezonban produkálta legjobb FA Kupa-szereplését is a Tranmere: ismét a hatodik körig, azaz a negyeddöntőig jutott, de ezúttal csak újrajátszás után esett ki a későbbi döntős Millwall ellen. A következő évad végén Little távozott a Prenton Parkból és a Rovers egyik korábbi játékosa, Ronnie Moore váltotta.[3][42] Moore három szezonon keresztül maradt, melyek során a 9., a 11. és a 7. helyet szerezte meg a csapat.[43] Bár utolsó idényében közel került ahhoz, hogy bejuttassa a Roverst a rájátszásba, 2009-ben mégis menesztették. Helyét a korábbi angol válogatott szélső, John Barnes vette át, aki korábban mindössze egyszer, tíz évvel korábban ült le klubcsapat (a Celtic) kispadjára.[3][44] Barnes alig több mint öt hónapig maradhatott, kirúgása után a csapatot már hosszú ideje szolgáló fizikoterapeuta, Les Parry lett az ideiglenesen kinevezett vezetőedző.[3][45] A fehér mezesek a 19. helyen zárták a 2009/10-es szezont, a kiesés elkerülését csak az utolsó fordulóban, a Stockport County 3-0-s legyőzésével sikerült bebiztosítaniuk.[46] Parry 2010 júniusában véglegesen is megkapta a menedzseri állást.[47] 2012. március 4-én küldték el, amikor a csapat 1-0-ra kikapott a Chesterfieldtől és egy pontra került a kiesőzónától.[48] A szezon hátralévő részére Ronnie Moore tért vissza a kispadra,[49] aki tizenháromból hat meccset megnyert, ezzel megszerezve a 12. helyet[50]. Évek óta ez volt az első alkalom, hogy a Tranmere a tabella első felében végzett. A klub ezután új szerződést adott Moore-nak, mely a 2012/13-as idény végéig szól.[51]
Klubszínek és címerek
[szerkesztés]Megalapítása után a Belmont FC jázékosai kék mezt és fehér rövidnadrágot viseltek, csakúgy, mint a névváltoztatás után a Tranmere Rovers labdarúgói. 1889-ben éles váltás következett és a mez bordóvörös-narancssárga színösszeállítású lett, míg a sort tengerészkék lett. Egyes magyarázatok szerint a Rovers a ezzel színpompás szereléssel próbálta meg elvonni az ellenfelek figyelmét a West Lancashire League-ben.[52] 1904-ben a csapat visszatért a kék és a fehér színekhez, melyek ma is a klub hivatalos színei.[5][52] 1962-ben Dave Russell vezetőedző bemutatott egy új, legnagyobb részt fehér mezt, melynek csak a gallérja volt kék. "A Tranmere Roversnek meg kell különböztetnie magát Merseyside többi csapatáról. Az Everton sajátossága a kék mez, a Liverpoolé a vörös, a Tranmere-é pedig mostantól a fehér."[52] - magyarázta döntését Russell. Azóta a csapat többnyire fehér mezeket használt, melyekben kisebb-nagyobb mértékben kék minták vagy csíkok is megjelentek. 2000 óta a fehér még hangsúlyosabb lett a szereléseken és csak nagyon kis mértékben fordul elő rajtuk a kék szín.[5][53] A Tranmere egyik beceneve a "Superwhites" (szuperfehérek) is a fehér szerelésre utal.[54]
A Tranmere először 1962-ben lépett pályára címerrel ellátott mezben. A csapat ekkor Birkenhead címerét viselte a szerelésén, mely alá oda volt írva a kerület mottója is: "Ubi fides ibi lux et robur" (Ahol hit, ott fény és erő is van).[53][55] Ezt 1972-ben leváltotta egy a csapat nevének kezdőbetűiből álló logó, amit 1981-ben egy egyszerű kék címer követett, melyen egy futball-labda és a csapatnév kezdőbetűi voltak láthatók. 1987-ben egy meglehetősen kaotikus logót kezdett el használni a Rovers, ami Birkenhead címerének, egy focilabdának és a "TRFC" betűknek az összemontírozásából állt.[5] A jelenlegi, leegyszerűsített címert 1997 óta használja a klub,[5] ami a 2009-es évre kissé megváltozott, utalva a klub fennállásának 125. évfordulójára.[56]
Stadion
[szerkesztés]Prenton Park | |
![]() | |
Adatok | |
Elhelyezkedés | ![]() |
Építés éve | 1912 |
Megnyitás ideje | 1912. március 9. |
Felújítás éve | 1995 |
Méretek | 102,4 m x 64,9 m |
Felület | fű |
Befogadóképesség | 16 567 |
Tulajdoni viszonyok | |
Bérlő | Tranmere Rovers Liverpool Reserves |
A Prenton Park weboldala | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Prenton Park témájú médiaállományokat. |
A csapat első meccseit a birkenheadi Steelers Fielden játszotta, de 1887-ben új pályára költözött, melyet a Tranmere Rugby Clubtól vásárolt meg.[1] Ezt "Borough Road Enclosure", "Ravenshaw's Field" és "South Road" néven is emlegették.[57] A Prenton Park nevet 1895-ben kapta, miután erre érkezett a legtöbb javaslat a korabeli Football Echo sportlap szurkolói leveleknek fenntartott rovatába.[57] A földterületen, amin a pálya állt, lakóházakat és egy iskolát kezdtek el építeni, ami miatt a Roversnek tovább kellett állnia. Az új, 1912. március 9-én megnyitott stadion szintén a Prenton Park nevet kapta.[57][58] A stadionhoz két egyszerű szerkezetű, ülőhelyeket kínáló lelátó tartozott, melyek a pálya hosszú oldalain helyezkedtek el, emellett volt három állóhelyes lelátó is, a pályát pedig korlát vette körül. Ez a struktúra kisebb-nagyobb változtatásokkal 1994-ig így maradt.[59]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b5/Prenton_Park_1986_cropped.jpg/150px-Prenton_Park_1986_cropped.jpg)
Az évek folyamán sok változtatást kellett végezni a Prenton Parkon különböző szabályváltozások miatt. A legjelentősebb átépítésre 1994 és 1995 között, a Taylor-jelentés hatására került sor. A Taylor-jelentés kimondta, hogy az első két osztályban szereplő csapatok stadionjaiban nem lehetnek állóhelyes részek, a Roversnek így a pálya három oldalára teljesen új lelátókat kellett építenie. Ekkor épült fel a már meglévő Main Stand (főlelátó) mellé a Road Stand (ma Johnny King Stand), a Cowshed és az új Kop, melyek mind ülőhelyeket kínáltak a szurkolókat.[59] A stadion befogadóképessége így 14 200-ról[57] 16 567 főre emelkedett.[59] A felújított Prenton Parkot 1995. március 11-én adták át, a munkálatok 3,1 millió fontba kerültek.[6]
A nézőszámok jelentősen változtak a stadion több mint százéves történelme során. A nyitómeccsre körülbelül nyolcezren voltak kíváncsiak, melyen a Tranmere 8-0-ra verte a Lancester Townt.[60] A rekord nézőszámot mind a mai napig egy Stoke City elleni FA Kupa-meccs tartja,[61] melyre 24 424 szurkoló látogatott ki. Az anyagi gondok és a rossz teljesítmény által megkeserített 1980-as években előfordult, hogy kétezernél is kevesebben jártak a Rovers meccseire. 2010-ben az átlag nézőszám ötezer fő volt.[60]
Szurkolók és riválisok
[szerkesztés]A Tranmere hazai átlagnézőszáma a 2010/11-es szezonban 5467 fő volt, ezzel az övék volt a tizenkettedik legnépszerűbb csapat a League One-ban, a The Football League teljes mezőnyét figyelembe véve pedig a 61. helyen álltak a rangsorban ebből a szempontból.[62] A csapathoz több szurkolói csoport is kapcsolódik. Az egyik legismertebb a Tranmere Rovers Supporters Trust, mely 2010-ben 12 500 fontot gyűjtott és adományozott a klubnak Andy Robinson kölcsönvételére.[63] A csoport 2011-ben merész tervet fogalmazott meg, miszerint szeretné megvásárolni a csapat részvényeinek egy részét, hogy aktívan beleszólhasson annak működésébe. Ezt a tervet egyelőre még nem valósították meg, de már több mint 200 ezer fontot gyűjtöttek.[64] A Rovers hevesebb vérmérsékletű drukkerei a TSB (Tranmere Stanley Boys) nevű huligáncsoportban tömörülnek.[65] A csapatnak az 1990-es évek óta saját szurkolói magazinja van, Give Us an R címmel.[66]
Bár a Rovers földrajzilag az Evertonhoz és a Liverpoolhoz áll a legközelebb, története során kevés alkalommal találkozott merseyside-i riválisaival, mivel még soha nem szerepelt az élvonalban. Az alacsonyabb osztályokban eltöltött évek alatt más csapatokkal is elkezdtek rivalizálni, olyanokkal, melyekkel gyakrabban csaptak össze. Egy 2003-as szurkolói felmérés szerint a Tranmere drukkerei a Bolton Wandererst tartják csapatuk legnagyobb riválisának, második helyen a Chester City áll, az Everton pedig földrajzi közelsége ellenére csak a harmadik helyre került.[67] Ugyanebben a felmérésben többek között a Blackpool és az Everton szurkolói is a három, általuk legkevésbé kedvelt csapat közé sorolták a Roverst.[67] A The Football League-ben eltöltött idejük alatt a fehér mezesek az alábbi csapatokkal csaptak össze a leggyakrabban:[68]
Ellenfél | M | Gy | D | V | Gy% |
---|---|---|---|---|---|
Crewe Alexandra | 112 | 48 | 26 | 38 | 42,9 |
Hartlepool United | 110 | 51 | 24 | 35 | 46,4 |
Rochdale | 108 | 53 | 21 | 34 | 49,1 |
Stockport County | 106 | 40 | 30 | 36 | 37,7 |
Halifax Town | 104 | 42 | 28 | 34 | 40,4 |
Wrexham | 102 | 38 | 25 | 39 | 37,3 |
Chesterfield | 94 | 31 | 19 | 44 | 33,0 |
Darlington | 82 | 38 | 13 | 31 | 46,3 |
Southport | 80 | 38 | 22 | 20 | 47,5 |
Bradford City | 80 | 33 | 20 | 27 | 41,3 |
(M = Mérkőzés, Gy = Győzelem, D = Döntetlen, V = Vereség, Gy% = Győzelmi arány százalékban kifejezve)
Női csapat
[szerkesztés]A klubnak 1990 óta női csapata is van, mely Tranmere Rovers Ladies Football Club néven működik és központja szintén a Wirral-félszigeten található.[69] Hazai mérkőzéseit az Ashville FC stadionjában, a Villa Parkban játssza[70] (nem összetévesztendő az Aston Villa stadionjával). 1996 és 2004 között a Premier League-ben,[69][71] az angol női labdarúgás akkori legmagasabb osztályában szerepelt a csapat. 2011 óta a North West Regional League első osztályában játszanak[72] a tranmere-i nők, mely az ötödosztálynak felel meg. A csapat 11 alkalommal nyerte meg a Cheshire Cup-ot, ami rekordnak számít.[73]
Játékosok
[szerkesztés]Jelenlegi keret
[szerkesztés]2013. március 31. szerint[74]
|
|
Kölcsönben
[szerkesztés]
|
Korábbi játékosok
[szerkesztés]2009-ben, a klub fennállásának 125. évfordulóján létrehoztak a Tranmere-nél egy hivatalos dicsőségfalat, melyre akkor hét korábbi játékos és edző került fel: Ian Muir, John Aldridge, John King, Ray Mathias, Steve Mungall, John Morrissey és Pat Nevin.[75] Rajtuk kívül érdemes még megemlíteni Harold Bellt, aki a Rovers második világháború utáni első hivatalos bajnokiján mutatkozott be a csapatban és 1955. augusztus 30-ig egyetlen meccset sem hagyott ki. Minden sorozatot egybevéve 459 mérkőzésen lépett pályára zsinórban, melyek közül 401 Division Three North-beli bajnoki találkozó volt.[76] Ezzel jelenleg is ő tartja a sorozatos pályára lépések rekordját Nagy-Britanniában.
Szakmai stáb
[szerkesztés]Edzői stáb
[szerkesztés]2013. április 1. szerint[77]
Munkakör | Név |
---|---|
Menedzser | Ronnie Moore |
Pályaedző | John McMahon |
Kapusedző | Dave Timmins |
Fizikoterapeuta | Gregg Blundell |
Fő játékosmegfigyelő | Dave Philpotts |
Ifiedző | Shaun Garnett |
Menedzserek
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/Bert_Cooke.jpg/200px-Bert_Cooke.jpg)
A Tranmere-nek mindeddig 24 menedzsere volt.[3] A klub első, mai értelemben vett vezetőedzője Bert Cooke volt, akit 1912-ben neveztek ki erre a posztra.[3] Az ő irányítása alatt nyert felvételt a csapat a The Football League-be,[2] 23 évig ült a kispadon, ezzel máig ő a Rovers legtovább szolgáló menedzsere.[3] A következő igazán említésre méltó vezetőedző Dave Russell volt, aki 1961-ben érkezett a klubhoz. Az ő utasítására kezdett el a csapat fehér mezben játszani[5] és gyakran tetette át a hazai bajnokikat a szokásos szombat délutáni időpontról péntek estére, kihasználva a villanyvilágítás előnyeit.[78] Utóbbi szokását a Tranmere-szurkolókból álló rockegyüttes, a Half Man Half Biscuit is megemlítette Friday Night And The Gates Are Low című számában.[79][80]
A csapat legsikeresebb időszaka a 20. század végén érkezett el. A sikerekben óriási szerepe volt az 1987-ben újra kinevezett vezetőedzőnek, John Kingnek, aki korábban edzősködött már a klubnál, sőt játékosként is erősítette a Tranmere-t.[3] King vezetésével a fehér mezesek megnyerték a Football League Trophyt[28] és a negyedosztály aljáról a másodosztály élbolyáig jutottak. Három egymást követő évben is részt vehettek a rájátszásban az Premier League-be való feljutásért, de egyszer sem sikerült megnyerniük azt.[34][35][36] A sikerek a Kinget követő John Aldridge irányítása alatt is folytatódtak, aki többek között bejuttatta a csapatot a 2000-es Ligakupa-döntőbe.[4] Győzni ott sem sikerült, de ez volt az első komoly döntő, melyen részt vett a Rovers. 2009-ben a korábbi fizikoterapeuta, Les Parry ült le a kispadra.[45] 2012. március 4-i menesztése után[48] Ronnie Moore vette át a helyét.[49]
Menedzser | Kinevezés | Távozás | M | Gy | D | V | Gy% | Forrás |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
John King | 1987. április 13. | 1996. április 12. | 488 | 211 | 129 | 148 | 43,2 | [81] |
John Aldridge | 1996. április 12. | 2001. március 17. | 269 | 93 | 78 | 98 | 34,6 | [82] |
Dave Watson | 2001. május 20. | 2002. augusztus 1. | 55 | 22 | 15 | 18 | 40,0 | [83] |
Ray Mathias | 2002. augusztus 1. | 2003. szeptember 29. | 66 | 29 | 18 | 19 | 43,9 | [84] |
Brian Little | 2003. október 12. | 2006. június 9. | 147 | 61 | 43 | 43 | 41,5 | [85] |
Ronnie Moore | 2006. június 9. | 2009. június 5. | 171 | 71 | 42 | 58 | 41,5 | [86] |
John Barnes | 2009. június 14. | 2009. október 9. | 14 | 3 | 1 | 10 | 21,4 | [87] |
Les Parry | 2009. október 9. | 2012. március 4. | 131 | 40 | 34 | 57 | 30,5 | [88] |
(M = Mérkőzés, Gy = Győzelem, D = Döntetlen, V = Vereség, Gy% = Győzelmi arány százalékban kifejezve)
A táblázatban csak a már távozott menedzserek statisztikái olvashatók, ezért nem szerepelnek még benne Ronnie Moore 2012. március 5. utáni eredményei.
Sikerek
[szerkesztés]Bajnokság
[szerkesztés]- Division One (másodosztály)
- Division Three / League One (harmadosztály)
- Division Three North (harmadosztály)
- Bajnok: 1937/38
- Division Four (negyedosztály)
- Lancashire Combination
- The Combination
Kupa
[szerkesztés]Rekordok
[szerkesztés]- Legtöbb gólt hozó meccs: Az Oldham Athletic elleni 13-4-re megnyert mérkőzés, 1935. december 26-án.[12] Az egy meccsen esett 17 gól nemcsak klubcsúcs, de az egész The Football League-ben is rekordnak számít.[11]
- Legnagyobb nézőszám: 74 313 fő a Wembleyben, 2000. február 27-én, a Leicester City elleni Ligakupa-döntőn.[89]
- Legnagyobb hazai nézőszám: 24 424 fő, 1972. február 5-én, egy Stoke City elleni FA Kupa-mérkőzésen.[89]
- Leggólerősebb játékos: Ian Muir 180 találattal.[89]
- Egy szezonon belül legtöbb gólt szerző játékos: Bunny Bell (1934/35) és John Aldridge (1991/92) holtversenyben 40-40 góllal.[89]
- Legtöbb mérkőzés: Ray Mathias, aki 637 meccsen játszott a Tranmere-ben.[90]
Bevonulózene
[szerkesztés]Az 1970-es évek óta a Tranmere a szintén 70-es évekbeli, amerikai The Rockford Files című sorozat főcímdalára vonul ki a pályára hazai meccsein.
Források
[szerkesztés]- Könyvek
- Bishop, Peter. The A–Z of Tranmere Rovers. Ellesmere Port: Chester IV Graphics (1990)
- Upton, Gilbert. Tranmere Rovers, 1881–1921: A New History (1991. december 1.). ISBN 978-0-9518648-0-7
- Tranmere Rovers 1921–1997: A Complete Record (1997. november 1.). ISBN 978-0-9518648-2-1
- Bishop, Peter. Tranmere Rovers Football Club, Images of England. Stroud: Tempus (1998. november 1.). ISBN 978-0-7524-1505-5
- Tranmere Rovers: The Complete Record. Breedon (2009. július 24.). ISBN 978-1-85983-711-5
- Linkek
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n Club History. Tranmere Rovers F.C, 2012. május 1. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c England 1921–22. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2000. június 14. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q Tranmere Rovers Managers Since 1912. Tranmere Rovers F.C, 2012. április 1. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c Exenberger, Andreas: England League Cup 1999/2000. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2000. február 27. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c d e f g h i j Moor, Dave: Tranmere Rovers – Historical Football Kits. Historical Football Kits. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n Bishop, Peter: History. The Cowsheds, 2010. augusztus 19. [2011. február 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Abbink, Dinant: England – The Combination. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2006. július 23. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Abbink, Dinant: England – Lancashire Combination. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2007. május 2. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Wales 0–2 England. Welsh Football Data Archive. [2012. március 16-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Bishop. {{{title}}} (1998)
- ↑ a b c Goals. The Football League, 2008. augusztus 3. [2012. szeptember 29-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Tongue, Steve. „Football: Festive feats and feasts of goals”, The Independent , 1998. december 26. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ England 1937–38. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2000. október 8. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ England 1938–39. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2000. október 8. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: England 1957–58. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2001. július 22. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Record breaker”, BBC Sport, 2005. december 6. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1960–61. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1966–67. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b The FA Cup Archive. TheFA.com. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c Abbink, Dinant: England League Cup Full Results 1960–1996. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2008. március 28. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1974–75. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Mungall ends era at Tranmere”, BBC Sport, 2000. október 26. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1978–79. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Wirral Council renews sponsorship deal with Tranmere Rovers FC. Wirral Borough Council, 2011. június 3. [2012. szeptember 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Isherwood, Glen. Wembley: The Complete Record 1923–2000. Sportsbooks (2006. szeptember 18.). ISBN 978-1-899807-42-0
- ↑ Felton, Paul: Season 1988–89. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1989–90. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c The Football League Trophy. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 2010. április 15. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Ian Muir. Tranmere Rovers F.C, 2012. május 1. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ John Morrissey. Tranmere Rovers F.C, 2012. május 1. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Felton, Paul: Season 1990–91. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ John Aldridge. Tranmere Rovers F.C, 2012. április 30. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Pat Nevin. Tranmere Rovers F.C, 2012. április 30. [2012. november 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Felton, Paul: Season 1992–93. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Felton, Paul: Season 1993–94. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Felton, Paul: Season 1994–95. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Tranmere shame Everton”, BBC Sport, 2001. január 27. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Tranmere comeback stuns Saints”, BBC Sport, 2001. február 20. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Liverpool cling on to beat Tranmere”, BBC Sport, 2001. március 11. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Aldridge walks out on Rovers”, BBC Sport, 2001. március 17. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Tranmere appoint Little”, BBC Sport, 2003. október 12. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Moore appointed as Tranmere boss”, BBC Sport, 2006. június 9. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ League Tables. The Football League. [2011. december 19-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Barnes confirmed as Tranmere boss”, BBC Sport, 2009. június 15. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b „Tranmere sack Barnes and McAteer”, BBC Sport, 2009. október 9. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Stockport 0 – 3 Tranmere”, BBC Sport, 2010. május 8. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ One-year deal for Tranmere Rovers boss Les Parry. BBC Sport, 2010. június 25. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b „Tranmere Rovers sack manager Les Parry”, BBC Sport, 2012. március 4. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Tranmere Rovers reappoint Ronnie Moore as manager. BBC Sport, 2012. március 5. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ League Tables. The Football League. [2012. szeptember 30-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Tranmere boss Ronnie Moore signs new one-year contract”, BBC Sport, 2012. április 23. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c Bishop. Colours, {{{title}}}, 10. o. (1990)
- ↑ a b Tranmere Rovers. The Beautiful History. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Family Football. Tranmere Rovers F.C, 2012. február 16. [2012. július 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Cheshire (Pre 1974). Civic Heraldry of England and Wales. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ New Home Kit Revealed. Tranmere Rovers F.C, 2009. július 4. (Hozzáférés: 2013. április 3.)[halott link]
- ↑ a b c d Bishop. Prenton Park, {{{title}}}, 33–34. o. (1990)
- ↑ Inglis, Simon. The Football Grounds of Great Britain, 2, London: HarperCollinsWillow, 216–218. o. (1987. április 6.). ISBN 978-0-00-218249-2
- ↑ a b c A Guide to Prenton Park. Tranmere Rovers F.C, 2012. július 10. [2016. március 26-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Ashton, Stuart (6 August 2011), "A–Z of Prenton Park: Attendances", Rovers Review: 54–55
- ↑ Prenton Park, Tranmere Rovers FC. Football Ground Guide, 2011. július 1. [2011. október 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Archive England 2010–2011. European Football Statistics. [2013. június 24-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Les Aid. Tranmere Rovers Trust, 2011. március 21. [2013. április 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „The Tranmere Rovers Supporters Trust have moved another step forward in their ambitions to take the Wirral club into community ownership”, Liverpool Echo , 2011. október 27. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Ave-it.net. Hooligan Firms. [2010. szeptember 21-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Half pay the Cup price”, The Independent , 1996. február 4. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b Rivalry Uncovered (PDF). The Football Fans Census, 2003. december 1. [2012. február 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Results Against Other Clubs, {{{title}}}, 499–501. o. (2009)
- ↑ a b Ladies History. Tranmere Rovers Ladies & Girls FC. [2013. február 9-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ The Ground – Ashville F.C.. Tranmere Rovers Ladies & Girls FC. [2012. április 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ FA Women's Premier League – 2003/2004 – National Division. TheFA.com, 2004. március 2. [2012. április 1-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ North West Womens Regional League – 2011–2012. TheFA.com. [2012. július 12-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ „Ladies Lift Cheshire Cup”, Tranmere Rovers F.C, 2011. május 9. (Hozzáférés: 2013. április 3.) [halott link]
- ↑ The Team. Tranmere Rovers F.C. [2013. március 30-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 2.)
- ↑ Hall of Fame. Tranmere Rovers F.C. [2012. július 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Sinnott, John. „Record breaker”, BBC Sport, 2005. december 6. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Who's Who At Prenton Park. Tranmere Rovers F.C, 2012. május 24. [2013. április 6-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2012. november 20.)
- ↑ Sturgeon, Karl: Tranmere Rovers 1994. When Saturday Comes, 2009. December. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Sporting Sounds: Relationships Between Sport and Music, 1, Routledge, 187. o. (2008. október 13.). ISBN 978-0-415-44367-8
- ↑ Buckley, Jonathan. The Rough Guide to Rock, 3, Rough Guides, 461. o. (2003. október 30.). ISBN 978-1-84353-105-0
- ↑ John King. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ John Aldridge. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Dave Watson. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Ray Mathias. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Brian Little. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Ronnie Moore. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ John Barnes. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Les Parry. Soccerbase. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ a b c d Honours & Records. The Cowsheds, 2010. augusztus 19. [2012. március 14-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 3.)
- ↑ Players' Data, Tranmere Rovers 1921–1997: A Complete Record, 101–108. o. (1997. november 1.). ISBN 978-0-9518648-2-1
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Tranmere sack Barnes and McAteer” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Barnes confirmed as Tranmere boss” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Stockport 0 - 3 Tranmere” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „historicalkits” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Tranmere shame Everton” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Tranmere comeback stuns Saints” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Liverpool cling on to beat Tranmere” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Aldridge walks out on Rovers” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „league cup 2000” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „football league trophy” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1937-38” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „Lancashire combination” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „combination” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1921-22” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1957-58” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1974-75” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1990-91” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1992-93” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1993-94” <ref>
címkének nincs tartalma.
Forráshivatkozás-hiba: a <references>
címkében definiált „1994-95” <ref>
címkének nincs tartalma.