Бубастіс — Вікіпедія
Давньоєгипетське місто Бубастіс єгип. Баст (ет), Пер-Баст (ет) | |
---|---|
Основні дані | |
Країна | ![]() |
Губернаторство | Нижній Єгипет |
Засноване | початок 3-го тис. до н. е. |
Населення | осіб |
Часовий пояс | UTC+2 |
Географічні координати | 30°34′ пн. ш. 31°30′ сх. д. / 30.567° пн. ш. 31.500° сх. д.Координати: 30°34′ пн. ш. 31°30′ сх. д. / 30.567° пн. ш. 31.500° сх. д. |
Карта | |
| |
![]() |
Ба́ст(ет), Пер-Ба́ст(ет) (Βουβάστις, Βουβαστός), Буба́ст (лат. Bubástus), Буба́сти тощо — давньоєгипетське місто, що розташовувалось у Нижньому Єгипті на південному сході дельти Нілу. Існувало з початку III тисячоліття до н. е. до середини I тисячоліття н. е. Сучасна локалізація — місцевість Телль Баста (араб. تل بسطة, Tall Basṭa — «Пагорб Баст») на південно-східній околиці міста Заказік у мухафазі Шаркія, АРЄ.
З 3-го тисячоліття до н. е. Бубастіс входив до складу XIX нижньоєгипетського ному Іменті, а після VIII-VII століть до н. е. став столицею нової виділеної області навколо міста — XVIII нижньоєгипетського ному Іменті-хенті (у греко-римському періоді називався Бубастійським номом). За найпоширенішою гіпотезою, у X-VIII століттях до н. е., місто обирали столицею всього Єгипту правителі XXII династії, а у VII столітті до н. е. воно могло мати стосунок до походження чи правління XXIII династії. Бубастіс був відомий своїм храмом і святом, присвяченими богині Бастет, а також був важливим пунктом на сухопутному шляху з Єгипту на схід — до Синаю, Палестини й морському шляху (через канал) на південь — до Пунту. У давньоєгипетській міфології засновницею міста називається богиня Ісіда.
За часів античності, окрім міста Бубастіса у Єгипті, Діодор Сицилійський згадує однойменне місто на Херсонесі Карійському (півострів у Карії)[1].
Написання єгипетським ієрогліфічним письмом | Написання коптським письмом | ||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
| bAst, bAstt Баст(ет) (ім'я богині) | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | |||||||
| ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | ||||||||
| pr-bAst, pr-bAstt Пер-Баст(ет) («Дім Бастет») | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Стародавні єгиптяни надали назву місту за іменем шанованої місцевої богині Баст, іноді додаючи префікс «пер», що означає «дім», таким чином в єгипетській мові назва міста, найбільш імовірно, звучала як Баст чи Пер-Бастет та означала ім'я богині чи місце її перебування. Давньогрецька назва є похідною від єгипетської назви міста й імені богині: Бубастіс (Βούβαστις) — написання відповідно до Геродота, а Бубастос (Βουβαστός) — відповідно до інших античних авторів, що описували місто пізніше. Римляни перейняли грецьку назву міста — латиною Bubastus . За часів раннього середньовіччя копти також мали кілька своїх найменувань міста, співзвучних зі стародавніми, — Бубасті тощо.
Більшість дослідників ототожнюють Бубастіс зі згадуваним у Біблії (Старий Заповіт, Єз 30:17) містом Пі-Бесет (дав-євр. פי-בסת, py-bst). В апокрифічному Євангелії Псевдо-Матвія місто називається Сотін (лат. Sotinen). Найменування міста серед сучасних дослідників, відповідно до греко-арабської номенклатури топонімів прийнятої в єгиптології — Бубастіс або, іноді, Телль Баста.
Бубастіс розташовувався у південно-східній частині дельти Нілу, на східному березі Пелусійського рукава тієї річки (Клавдій Птолемей называє Пелусійським тільки гирло, а сам рукав — Бубастійським). Господарство міста базувалось на вирощуванні зернових, оскільки Бубастіс розташовувався у зоні основного району виробництва зерна у Середземномор'ї — Нижньому Єгипті. Ще до виникнення міста, близько V тисячоліття до н. е., у протоєгипетських племен з'явились землеробні громади, де вирощувались ячмінь, пшениця, гречка, льон. Також там було поширено скотарство — розводили велику рогату худобу, овець, кіз і свиней[2]. Будівництво у Бубастісі велось в основному привозними матеріалами (у храмових роботах часто використовувався червоний граніт), який доставляли Нілом з Верхнього Єгипту й Нубії. Розвитку торгівлі сприяло розташування міста на важливому сухопутному шляху з Єгипту на схід — у Синай (імпорт міді, бірюзи), Палестину (імпорт деревини, пурпуру) й далі. Також каналом, попередником Суецького, проходив морський торговий шлях на південь — у династичному періоді відомо про загальноєгипетські експедиції до країни Пунт (імовірно Сомалі), а пізніше й до інших областей Східної Африки та Аравійського півострова.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/69/%D0%9F%D0%BB%D0%B0%D0%BD_%D0%91%D1%83%D0%B1%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B8%D1%81%D0%B0.jpg/450px-%D0%9F%D0%BB%D0%B0%D0%BD_%D0%91%D1%83%D0%B1%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B8%D1%81%D0%B0.jpg)
За часів розквіту міста деякі фараони будували в ньому палаци й мастаби (відомі рештки палацу доби VI династії та палацу періоду Середнього царства)[3]. Бубастіс був розташований на земляних насипах, що були значно вищими за рівень Нілу, ті насипи Геродот вважав найвищими у Єгипті й розповідав, що звели їх місцеві робітники, а у подальшому засуджені злочинці, яких, відповідно до закону фараона Шабаки (на межі VIII-VII століть до н. е.), не страчували, а засуджували до земляних робіт, кожного у своєму місті. Відомо, що у Третьому перехідному періоді окружність міських стін становила близько 5 км.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1b/Relief_mural%2C_E_10592_%28032008_08%29.jpg/160px-Relief_mural%2C_E_10592_%28032008_08%29.jpg)
Найбільш відомою та знаменитою культовою спорудою був храм Бастет — місцевий, а згодом загальноєгипетський, центр шанування богині. Храм було зведено за наказом Аменемхета I (XX століття до н. е.), але, можливо, фараон перебудовував більш давнє святилище. Сенусерт I і Сенусерт III розширили храм, також існує припущення, що Аменемхет III брав участь у прикрашанні храму: там було знайдено два його портрети[3]. До XIII століття до н. е., коли Рамзес II також розширив і прикрасив той храм, він уже складався з великого вестибюля, двох зал і гіпостилю.
Пізніше правителі XXII (Лівійської) династії, зміцнюючи свої зв'язки з Єгиптом, будували нові релігійні споруди навколо того храму та всередині нього. Імовірно, Осоркон I почав з прикрашення стін новими рельєфами та перебудував вестибюльну залу храму. За Осоркона II у храмі Бастет були перебудовані новий двір і великий гранітний портал з рельєфами, що зображують свято Хеб-Сед на 22-му році життя царя, а також хеб-седну (так звану нині «святкову залу Осоркона II»)[4] та гіпостильну зали. За його наказом у північній частині храму було зведено портик. Невелику залу-святилище до храму Бастет було прибудовано за Нектанеба II (IV століття до н. е.).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b0/AmenophisIIRelief-BritishMuseum-August19-08.jpg/400px-AmenophisIIRelief-BritishMuseum-August19-08.jpg)
Список інших відомих сучасним дослідникам святилищ Бубастіса:
- храм Теті II — на північний захід від храму Бастет (XXIV-XXIII століття до н. е.).
- храм Пепі I — на захід від храму Бастет (XXIII століття до н. е., храм оточувала стіна з сирцевої цегли 87,5×64 м, нині від святилища лишились тільки два ряди стовпів).
- каплиця Аменхотепа III (XIV століття до н. е., збереглись фрагменти будівлі)[5].
- храм Амона-Ра ? — існування ймовірне, знайдена лише статуя Верховного жерця Амона-Ра — Какара (XIV-XIII століття до н. е.).
- храм Рамзеса II — збудований за кілька сотень метрів від головного храму (XIII століття до н. е., пізніше був узурпований Осорконом I).
- храм бога Атума — на південний захід від храму Бастет (межа X-IX століть до н. е., імовірно, збудований Осорконом I).
- храм бога Махеса — на північ від храму Бастет (VIII століття до н. е., імовірно, збудований Осорконом III).
До значних об'єктів міста мертвих Бубастіса належать гробниці намісників областей у Нубії — Хорі I (обіймав посаду за Рамзеса II) та його сина Хорі II (на посаді за Рамзеса IV). Окрім них там є численні поховання доби Нового царства, одне з яких належало чаті (візиру) Іуті, а також знамениті цвинтарі кішок й іхневмонів.
Окрім корінного єгипетського населення, з початку I тисячоліття до н. е. в Бубастісі почали оселятись греки, а також, як і в багатьох східних номах Нижнього Єгипту, там проживали «каласірії» або інакше «асмах». То були єгиптяни зі стану воїнів, нащадки племен стародавніх лівійців, які вторглись та оселились у східній частині дельти Нілу, а згодом переселились на південь (також каласіріями називали піхотні підрозділи в єгипетській армії).
Найдавнішими сусідами бубастійців могли бути єврейські племена, які, відповідно до біблійських легенд[6], були поселені якимось єгипетським правителем в області Гесем/Гошен, та область, імовірно, розташовувалась на схід від міста. За повідомленнями Геродота, незначний відтинок часу сусідами бубастійців у північних областях, біля Пелусійського гирла Нілу, були тимчасово поселені там греки-іоняни та греки-карійці. Ті греки допомогли фараону Псамметіху I (VII століття до н. е.) вступити на престол, за що він подарував їм ділянки землі для поселення одне навпроти одного на обох берегах Нілу (ті поселення у Геродота називались «станами», також існує гіпотеза, що та область могла бути не локалізованою місцевістю Стратопеди). Проживши близько 100 років у тій області, греків було переселено правителем Єгипту Амасісом II (VI століття до н. е.) до Мен-нефера, де він зробив їх своїми охоронцями.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/GraniteSlabWithNameOfKhufu-BritishMuseum-August19-08.jpg/250px-GraniteSlabWithNameOfKhufu-BritishMuseum-August19-08.jpg)
Первинно місто входило до складу XIX ному Іменті, з періоду правління VI династії стало значним центром Стародавнього Єгипту династичного періоду[5].
Час виникнення першого поселення на місці Бубастіса невідомий, імовірно, це відбулось на початку III тисячоліття до н. е.
- XXVIII століття до н. е. — за повідомленнями античних авторів, які цитували Манефона, за часів правління фараона Хетеп-Сехемуї «розчахнулась земля» в Бубастісі. Ймовірно то був землетрус, що мав наслідком багато жертв, але будь-яких історичних підтверджень тому факту не виявлено.
- XXIV-XXIII століття до н. е. — фараони Теті II й Пепі I збудували храми, найдавніші з відомих сучасним дослідникам у тому місті. Дотепер зберігся напис на брамі храму Пепі I, що є першою згадкою про Бубастіс[~ 1][5].
- XVII століття до н. е. — місто потрапило під владу гіксосів, які, ймовірно, не зруйнували головний храм міста — храм богині Бастет[7].
Під час Третього перехідного періоду Бубастіс набув стратегічного значення й на деякий час став столицею Стародавнього Єгипту. На початку того «смутного часу» контроль Нижнього Єгипту над Верхнім часто залежав від якостей і можливостей фараона, який правив на той момент, а у подальшому, централізована влада в країні ослабла настільки, що єдиний Єгипет розпався на кілька царств.
Упродовж X-VIII століть до н. е. правителі Лівійської династії обирали місто своєю резиденцією. Утім, загальноєгипетською столицею Бубастіс можна вважати тільки умовно, оскільки близько 870-730 років до н. е. в Уасеті існувала верхньоєгипетська лінія правителів — верховних жерців Амона[~ 2][8].
У ті періоди місто та його околиці входили до коаліції так званих «чотирьох тяжких номів Єгипту» — XII Чеб-нечер, XIV Хенті-іабті, XVI Хат-Мехіт та XIX Іменті. Таке об'єднання існувало не менше 300 років і до 343 року до н. е., в особі XXX династії, перебувало при владі в країні. Після вторгнення Артаксеркса III Оха, а пізніше Олександра Македонського, коаліція зберігала частину свого впливу (ставши противниками персів і союзниками македонців).
За перших Птолемеїв влада об'єднання вже була номінальною. Відоме ім'я одного з номархів, лідеров коаліції у ранньому елліністичному періоді —Нектанеб (племінник за жіночою лінією Нектанеба I)[9]. У зв'язку з поширенням грецького впливу в античній літературі закріпилась грецька назва міста — Бубастіс, а ном міста почав називатись відповідно — Бубастійський ном. Також той ном входив до географічно-адміністративної території на сході Нижнього Єгипту — «область 13-ти міст».
Римська історія міста мало досліджена — знайдені тільки некрополь та одна культова споруда. В результаті останньої війни Римської республіки була утворена провінція Єгипет (з 30 року до н. е.), а після проведення реформ 298 року, вже у Римській імперії, відбувалось подрібнення різних адміністративних територій, а місто по черзі опинялось у провінціях Геркулесів Єгипет, Августамніка й Августамніка II.
Близько III–IV століть місто було резиденцією православного єпископа коптської єпархії[10].
Близько середини I тисячоліття, подібно до інших міст східної дельти Нілу, жителі цілковито залишили Бубастіс, місто занепало та припинило своє існування[11].
Нині комплекс Телль Баста — це невеликий музей просто неба. Власне археологічне городище є порослим травою пагорбом, усіяним гранітними блоками та ямами археологічних розкопок. Є кілька встановлених статуй, але від найвідомішого знаменитого храму Бубастіса — храму Бастет, лишилось тільки декілька «папірусних» колон і його відновлення у первинному вигляді неможливе.
Разом в експозиції станом на 2003 рік було близько 55 пам'ятників культури та мистецтва Стародавнього Єгипту з Бубастіса, а також інших великих міст східної дельти Нілу — Джанта, Пер-Рамзеса й Хут-уарет[12].
Деяких туристів приваблюють «котячі цвинтарі», де було виявлено безліч муміфікованих кішок та близько 400 людських мумій. Також туристичною пам'яткою вважається тисячорічний «святий колодязь». Повір'я, що розповідають про нього копти-християни, пов'язані з відвіданням міста «святою родиною» — колодязю приписують сприяння родючості. Туристи зазвичай дістаються Бубастіса з Каїра (80 км) рейсовим автобусом, а деякі з них продовжують подорож далі, до руїн Таніса, на таксі[13].
- Коментарі
- ↑ Знахідка зберігається в Каїрі (Єгипетський музей), експонат № JE 72132
- ↑ Правителі Уасет заключали свої імена до царського картушу, тобто вважали себе фараонами, та, незважаючи на походження з XXII династії, вони не завжди підкорялись Бубастісу, іноді підбурюючи повстання проти верховної влади
- Джерела
- ↑ Діодор Сицилійський. Історична бібліотека. Книга V. 62.4 [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]
- ↑ Блек Д. Атлас світової історії. — «Астрель», 2007. — С. 21.
- ↑ а б Leclant J. Fouilles et travaux en Égypte et au Soudan (1963—1964). — P. 175-232
- ↑ Naville E. The Festival-Hall of Osorkon II in the Great Temple of Bubastis
- ↑ а б в Habachi L. Tell Basta. — (Supplément aux Annales du Service des Antiquités de l'Egypte, 22), pl. 3
- ↑ Біблія. Бут. 45:10 [Архівовано 3 жовтня 2015 у Wayback Machine.]; 46:28, 34 [Архівовано 3 жовтня 2015 у Wayback Machine.]; 47:1 [Архівовано 3 жовтня 2015 у Wayback Machine.]
- ↑ Michalowski K., Corteggiani J.-P., Grimal N., Roccati A. L'Art de L'Égypte. Citadelles & Mazenod
- ↑ История Древнего Востока. Зарождение древнейших классовых обществ и первые очаги рабовладельческой цивилизации. т. 2, стор. 66
- ↑ К вопросу о возможных египетских союзниках Александра Македонского в 332 г. до н. э. Архів оригіналу за 24 вересня 2015. Процитовано 27 липня 2015.
- ↑ Православна енциклопедія. Александрийская православная церковь (Александрийский патриархат), III. Собрания верующих. Катакомбы и храмы (карта) [Архівовано 7 липня 2012 у Wayback Machine.]
- ↑ Бубастіс. Архів оригіналу за 19 серпня 2011. Процитовано 27 липня 2015.
- ↑ «МААТ». Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 27 липня 2015.
- ↑ The National Geographic Traveler. Єгипет. — стор. 168
- Adel M Abd el-Moneim «Burials of Children at Tell Basta», in Journal of Historical and Archaeological Research. The Institute of Ancient Near Eastern Studies of Zagazig University 5 (1993), 30-77.
- Arnold «Bubastis», Lexikon der äg. Baukunst, 44-45.
- Die Tempel Agyptens, 208—209.
- Bakr M.I. «New Excavations of Zagazig University», L'égyptologie en 1979, I, 153—167.
- Barta W. «Die Sedfest-Darstellung Osorkon Il im Tempel von Bubastis», SAK 6, 1978, 25-42.
- Bietak M. «Tell el Basta», AfO 22, 1968—1969, 185.
- Bresciani E. «Notizie inedite su Tell Basta (Mss Acerbi, Bibl. comunale di Mantova, XII 26/3)», EVO 5, 1982, 1-7.
- Calderini, Il, 59-60; Suppl. 1, 83.
- Farid Sh. «Preliminary Report on the Excavations of the Antiquities Department at Tell Basta (Season 1961)», ASAE 58, 1964, 85-98.
- ETM 132, Oct. 1965, 21-27 (non consulté).
- Foucart G. «Notes prises dans le Delta», RT 20, 1898, 162—169.
- Frosén J. «L’archivio carbonizzato di Bubastis nel Delta», Atti del XVII congresso Internazionale di papirologia, Naples, 1984, III, 829—832.
- GDG Il, 5, 75.
- Gauthier H. «Un vice-roi d'éthiopie enseveli à Bubastis», ASAE 28, 1928, 129—137.
- Gessler-Löhr B., Die heiligen Seen, 404—408.
- Gomaa F., Die libyschen Fürstentümer des Deltas vom Tod Osorkons II bis zur Wiedereinigung Ägyptens durch Psametik I. TAVO B/6, Wiesbaden, 1974, 126—132.
- Greville I., Chester B.A. «A Journey to the Biblical Sites in Lower Egypt», PEFQS, July 1880, 138.
- Habachi L., Tell Basta, CASAE 22, 1957.
- Hagedorn D. «Verkohlte Papyri in der Sammlung des Instituts für Altertumskunde der Universität Köln», Festschrift zum 100-jährigen Bestehen der Papyrussammlung der österreischischen National Bibliothek. Papyrus Erzherzog Rainer (P. Rainer Cent.), Vienna, 1983, 107—111.
- Helck, Gaue, 195—197.
- Jomard J., Desc. X, 362—366.
- Leclant J., Or. 32, (1963), 84, § 5; Or. 33, (1964), 340—341, § 6; Or. 34; (1965), 180—181, § 8; Or. 35, (1966), 133, § 9; Or. 38, (1969), 248, § 9; Or. 39, (1970), 325, § 12; Or. 41, (1972), 252, § 8; Or.42, (1973), 395, § 9; Or. 46, (1977), 237, § 11; Or. 48, (1979), 346, § 12; Or. 49, (1980), 350—351, § 10; Or. 51, (1982), 56, § 16, 418—419, § 15.
- Malus, Desc. XVIII, 21-23.
- Montet, «Géographie», I, 173—180.
- Naville E. «Les fouilles du Delta pendant l’hiver 1887», RT 10, 1888, 50-60.
- O’Rourke P.P. «A Late Period Naophoros from Bubastis», BES 10, 1989—1990, 109—128.
- Pierrat G., in Tanis, L’or des pharaons, 168—171, no. 44, 45.
- PM IV , 27-35.
- Rifaud J.J., Tableau de l’Egypte de la Nubie et des lieux circonvoisins ou Itinéraire à l’usage des voyageurs qui visitent ces contrées, Paris, 1830, 164—166.
- Rondot V. «Une monographie bubastite», BIFAO 89, 1989, 249—270.
- Sauneron S. «Villes et légendes d'égypte. VI. — À propos du „toponyme“ Achérou ('Isrw»), BIFAO 62, 1964, 50-57.
- el-Sawi A. «Some Objects Found at Tell Basta (Season 1966-67)», ASAE 63, 1979, 155—159.
- Sethe K. «Bubastis», RE V, col. 930—932.
- Tietze C. and Omar M. «Funf Jahre archaologische Arbeit in der Tempel-anlage von Tell Basta» in Kemet 5 (1996), 59-64.
- Timm «Basta», TAVO B.41/1, 362—365
- Uphill E. « The Egyptian Sed-Festival Rites», JNES 24, 1965, 365—383.
- Vandier d’Abbadie J., Nestor L 'Hôte (1804—42), Leiden, 1963, 19-20.
- Van Siclen III C.C. «The City of Basta. An Interim Report», NARCE 128, winter 1984, 28-39.
- «The Mayors of Basta in the Middle Kingdom», Akten des 4ten intemationalen Agyptologen Kongresses, München 1985, BSAK 4, 1991, 187—194.
- «Rifaud, Tell Basta and a Stela of Ramesses-set-hir-wenemef», GM 95, 1987, 73- 78.
- «The Shadow of the Door and the Jubilee Reliefs of Osorkon Il from Tell Basta», VA 7, 1991, 81-87.
- «Nectanebo Il’s Great Naos for Bastet», in Bryan B.M., Lorton D., (ed.), Essays in Egyptology in Honor of H. Goedicke, San Antonio, 1994, 321—332.
- «Remarks on the Middle Kingdom Palace at Tell Basta», in Bietak (ed.), Haus und Palast in alten Agypten (1996), 239-46.
- Wilkinson J.G. «A Tour to Bubastis, Sebennytus and Menzaleh», Miscellanea Aegyptiaca, Alexandrie, 1842, 2-4.
- Modern Egypt and Thebes, I, London, 1843, 427—430.
- Winter E. «Tell Basta», AfO 20, 1963, 283.
- «Tell Basta», AfO 21, 1966, 220—222.
- Yoyotte J. «Études géographiques Il. Les localités méridionales de la région memphite et le „pehou“ d’Hérakléopolis. § 7. L’Isherou de Bouto et le problème des Isherou», RdE 14, 1962, 101—110.
- and Rougemont J. «Un voyage dans le Delta», BSFFT 4, 1990, 102—105.
- Yoyotte J. Bakr M.I. «Tell Basta / Boubastis», Dossiers D’Archéologie, 213, may 1996, 44-49.
- Бубастіс (рос.). «Єгиптологічна збірка». Архів оригіналу за 19 серпня 2011. Процитовано 27 липня 2015.
- Телль Баста: доля стародавньої святині (рос.). Асоціація з вивчення Стародавнього Єгипту «Маат». Архів оригіналу за 19 серпня 2011. Процитовано 27 липня 2015.
- Bubastis (англ.). «Perseus Digital Library». Архів оригіналу за 19 серпня 2011. Процитовано 27 липня 2015.
- Bubastis (англ.). «Encyclopædia Britannica». Архів оригіналу за 19 серпня 2011. Процитовано 27 липня 2015.