Грушевський Михайло Сергійович — Вікіпедія
Миха́йло Сергі́йович Груше́вський (29 вересня 1866, Холм, Холмський повіт, Люблінська губернія, Королівство Польське, Російська імперія — 26 листопада 1934, 24 листопада 1934 або 25 листопада 1934, Кисловодськ, Північно-Кавказький край, РСФРР, СРСР) — український історик, громадський і політичний діяч. Голова Центральної Ради Української Народної Республіки (1917—1918). Член Історичного товариства ім. Нестора-Літописця, член Чеської АН (1914), почесний член Київського товариства старожитностей і мистецтв (1917), академік ВУАН (1923) та АН СРСР (1929), багаторічний голова Наукового Товариства ім. Шевченка у Львові (1897—1913), завідувач кафедри історії Львівського університету (1894—1914), автор понад 2000 наукових праць.[9]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/35/Hrushevski_1876.jpg/240px-Hrushevski_1876.jpg)
Михайло Сергійович Грушевський народився 17 (29) вересня 1866 року в містечку Холм, нині Люблінське воєводство Польщі, за тодішнім адмінподілом — Королівстві Польському, Російська імперія.
Батько — Сергій Федорович Грушевський, на той час працював викладачем у греко-католицькій гімназії. За сімейною традицією батько здобув духовну освіту, проте все життя пропрацював на педагогічній ниві: викладав у Переяславській і Київській семінаріях, працював директором народних шкіл на Кавказі, був автором відомого в дореволюційній Росії підручника з церковнослов'янської мови.[10]
Мати — Глафіра Захарівна Опокова, походила з сім'ї священнослужителів із містечка Сестринівка. У 17-річному віці стала дружиною 30-річного професора Київської духовної семінарії Сергія Грушевського. Михайло Грушевський згадував своїх батьків як справжніх патріотів України, які зуміли виховати «тепле прив'язання до всього українського — мови, пісні, традиції» та пробудити в своїх дітях національне почуття[11].
Дід Михайла Грушевського — Захарій Іванович Оппоков, який благословив онука на навчання в Києві, в університеті Святого Володимира, був за життя нагороджений двома орденами Святої Анни, бронзовим хрестом, орденом Святого Рівноапостольного князя Володимира, — і йому було дароване дворянство[12].
Історик народився і провів перші три роки свого життя: «в піарських будинках, де містилась семінарія і мав своє помешкання мій батько». Йдеться про будинок колишнього монастиря ордену піаристів та організовану ними на Люблінській вулиці школу для шляхетської молоді. Михайло був охрещений першим православним настоятелем церкви Іоанна Богослова в Холмі — протоієреєм Яковом Крашановським. Хрещення відбулося в самій церкві, або поруч на плебані. Хресними батьками стали дружина Ф. Лебединцева — Юлія (з відомого київського роду Григоровичів-Барських; нар. 1839 р. — пом. 1868 р. у Холмі) та Федір Кокошкин, комісар комісії селянських справ у Красноставі[13].
З дитячого життя Михайла Грушевського на Холмщині не залишилось документальних матеріалів, до нас дійшли лише про окремі епізоди, зокрема, відомо, що родина Грушевських літні місяці проводила в селі Терятин, що в 40 кілометрах від Холма. Горді цим терятинці в 1940 році місцеву школу назвали ім'я Михайла Грушевського.[14][15]
1869 року, через стан здоров'я батька, сім'я переїхала на південь Російської імперії: спочатку до Ставрополя (1870—1878), згодом — до Владикавказа (1878—1880). Здобувши домашню початкову освіту, 1880 року Михайло був зарахований відразу до третього класу Тифліської гімназії. У цей час він із захопленням читав твори Миколи Костомарова, Пантелеймона Куліша, Михайла Максимовича. Під час навчання у гімназії Михайло написав свої перші оповідання, які надіслав до України відомому письменникові Іванові Нечую-Левицькому, котрий схвально їх оцінив. 1885 року майбутній історик, за підтримки Нечуя-Левицького, опублікував свої оповідання «Бех-аль-Джугур» та «Бідна дівчина»[11].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a5/Hrushevskyi_1889.jpg/240px-Hrushevskyi_1889.jpg)
У липні 1886 року Грушевський написав письмове звернення до ректора Київського університету Св. Володимира з проханням зарахувати його на історичне відділення історико-філологічного факультету[11].
Роки навчання Грушевський згадував з певним розчаруванням, то був час занепаду Київського університету. Російська влада нещодавно провела університетську реформу, аби не допустити «вільних» думок у студентів. Викладачі, втомлені численними нагінками та можливістю переслідування з боку влади, намагались уникати співпраці зі студентами[16].
В університеті Михайло Грушевський працював під керівництвом Володимира Антоновича. За його керівництва, Грушевський написав чимало невеликих історичних есе, зокрема, статтю «Южно-русские господарские замки в половине XVI века» (1887), що була опублікована різними газетами й журналами. На третьому курсі Грушевський написав наукову роботу «История Киевской земли от смерти Ярослава до конца XIV века», яку 1891 року було відзначено золотою медаллю[16][11].
Протягом 1890—1894 років — професорський стипендіат Університету Св. Володимира. У цей час Грушевський їздив у наукові подорожі до Москви та Варшави, аби працювати у місцевих архівах. У травні 1894 захистив магістерську дисертацію «Барское староство. Исторические очерки»[17].
Наприкінці свого університетського навчання, Грушевський долучився до українського руху. Володимир Антонович ввів його до складу київської «Громади», таємної організації, що згуртувала довкола себе справжніх патріотів України. У межах громадівської діяльності, Грушевський опікувався українським гуртком у київській духовній семінарії. У нього вдома часто відбувались таємні сходини семінаристів[18].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%B9%D0%BB%D0%BE.jpg/240px-%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%B9%D0%BB%D0%BE.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/%D0%9F%D0%BE%D0%B4%D1%80%D1%83%D0%B6%D0%B6%D1%8F_%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D1%85.jpg/240px-%D0%9F%D0%BE%D0%B4%D1%80%D1%83%D0%B6%D0%B6%D1%8F_%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D1%85.jpg)
Переїхавши 1894 року з Києва до Львова, він за рекомендацією Володимира Антоновича призначений на посаду ординарного професора кафедри всесвітньої історії з окремим оглядом історії Східної Європи Львівського університету[19]. (Це була окрема кафедра, де вивчалася історія України, але дозволити акцентувати на такій назві в навчальній установі поляки не могли.). 12 жовтня 1894 Грушевський зробив свій перший вступний виклад у Львівському університеті. Цей виступ із ентузіазмом був сприйнятий українською громадськістю, велика зала ледве зуміла вмістити всіх охочих. На цій посаді Грушевський пропрацював до 1914 року.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/%D0%A3%D1%87%D0%B0%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%B8_%D0%B7%E2%80%99%D1%97%D0%B7%D0%B4%D1%83_%D1%83%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D1%85_%D0%BF%D0%B8%D1%81%D1%8C%D0%BC%D0%B5%D0%BD%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D1%96%D0%B2_%D0%B7_%D0%BD%D0%B0%D0%B3%D0%BE%D0%B4%D0%B8_100-%D1%80%D1%96%D1%87%D1%87%D1%8F_%D0%B2%D0%B8%D1%85%D0%BE%D0%B4%D1%83_%D0%B2_%D1%81%D0%B2%D1%96%D1%82_%C2%AB%D0%95%D0%BD%D0%B5%D1%97%D0%B4%D0%B8%C2%BB.jpeg/240px-%D0%A3%D1%87%D0%B0%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%B8_%D0%B7%E2%80%99%D1%97%D0%B7%D0%B4%D1%83_%D1%83%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D1%85_%D0%BF%D0%B8%D1%81%D1%8C%D0%BC%D0%B5%D0%BD%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D1%96%D0%B2_%D0%B7_%D0%BD%D0%B0%D0%B3%D0%BE%D0%B4%D0%B8_100-%D1%80%D1%96%D1%87%D1%87%D1%8F_%D0%B2%D0%B8%D1%85%D0%BE%D0%B4%D1%83_%D0%B2_%D1%81%D0%B2%D1%96%D1%82_%C2%AB%D0%95%D0%BD%D0%B5%D1%97%D0%B4%D0%B8%C2%BB.jpeg)
У Львові Грушевський розпочав активну науково-організаційну діяльність у Науковому товаристві ім. Шевченка (НТШ), з яким почав співпрацювати ще в 1892 році. Очолив Історико-філософську секцію Наукового товариства імені Шевченка, створив і очолив Археографічну комісію НТШ (1896—1913). Грушевський залучив до роботи в НТШ студентів, молодих викладачів. Він займався редагуванням «Записок Наукового товариства імені Шевченка», і саме завдяки його організаторським здібностям вдалося видати більш ніж 100 томів. У цей час він познайомився з Іваном Франком і разом вони привернули міжнародну увагу до україністики[11][19].
На початку 1897 року Михайла Грушевського обрали головою НТШ (1897—1913). Під його керівництвом розроблені статути НТШ (1896, 1898, 1901, 1903, 1904 років), в основу яких були покладені суто наукові, а не політичні й культурні завдання, що викликало опозиційні настрої щодо нього. Реорганізуючи НТШ в академічну установу світового рівня (створення бібліотек, музеїв, збирання архівного матеріалу), Грушевський сприяв переходові української науки в Східній Галичині від поодиноких індивідуальних історичних пошуків до організованого, колективного й систематичного вивчення історії України та створив власну наукову школу (Іван Крип'якевич, Василь Герасимчук, Степан Томашівський, Іван Джиджора, Михайло Кордуба, Іван Кревецький, Омелян Терлецький), яка виконувала освітню (підготовка істориків-професіоналів) і дослідницьку (вивчення широкого кола проблем історії України) функції[19].
26 травня 1896 року в церкві святого Миколая в містечку Скала (нині смт Скала-Подільська) Михайло Грушевський обвінчався з Марією Вояківською.
Протягом 1897—1898 років Грушевський написав 1-й том своєї фундаментальної праці — «Історія України-Руси», наприкінці 1898 року ця робота була надрукована у Львові. Незабаром Грушевський видав ще два томи своєї праці. Ця робота була щиро прийнята в Галичині, проте заборонена російським урядом.
Перебуваючи в Галичині, Грушевський намагався триматися осторонь від політики, проте 1899 року він разом із Іваном Франком увійшов до Української національно-демократичної партії та очолив міське відділення. Але незабаром, через небажання відлучатись від наукової роботи, вийшов із неї[16].
1898 року товариству пожертвував 80 тисяч крон професор хірургії Військово-медичної академії в Петербурзі Павло Пелехін, а згодом ще 10 тисяч. За ці кошти було придбано у Львові будинок, де розташувались друкарня й палітурня. Паралельно з розширенням матеріальної бази НТШ дедалі активніше розгортало наукову діяльність, яка особливо пожвавилась після приїзду до Львова М. Грушевського. Але ще до цього заходами О. Кониського було започатковано видання «Записок НТШ», перший том яких під редакцією Ю. Целевича вийшов наприкінці 1892 року.
Для розвитку української літератури Грушевський разом з Франком заснував і видавав «Літературно-науковий вістник» (Львів, 1898—1905, Київ, 1905—1907), був одним з організаторів Української видавничої спілки (1899 рік).
1904 року власним коштом відкрив приватну вчительську семінарію у місті Коломия[19].
Восени 1905 року Михайло Грушевський виїхав до України, де відвідав Київ, Одесу та Харків.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e8/Myhaylo_Hrushevskiy.jpg/240px-Myhaylo_Hrushevskiy.jpg)
Революційні події в Росії 1905 року, що призвели до послаблення політики царату щодо національного розвитку українців, а також тиск польських чиновників зумовили повернення Грушевського до Києва.
Влітку 1906 року Грушевський виїхав до Петербурга, де тоді працювала Державна дума, і взяв активну участь у діяльності Української Фракції, Українського Клубу та в роботі редакції заснованого тоді «Украинского Вестника».
Наприкінці 1906 року до Києва було перенесене видання «Літературно-наукового вістника» і Грушевський опублікував у ньому статті присвячені українському рухові. Був одним із організаторів та редакторів газети «Рада» (1906 рік) і часопису «Україна» (1907—1914). Після організації Українського Наукового Товариства в Києві весною 1907, був обраний його головою. Водночас Грушевський очолював і львівське товариство, постійно перебуваючи то у Києві, то у Львові[20].
У вересні 1907 за участі Грушевського, що увійшов до його керівництва, було створене нелегальне позапартійне українське громадське об'єднання — Товариство українських поступовців, що згуртувало сили українства й до 1917 року було єдиною діяльною українською організацією ліберального напряму. Свою політичну платформу Грушевський базував у той час на принципах конституційного парламентаризму й автономії України[19].
Початок Першої світової війни Грушевський зустрів у своєму маєтку в селі Криворівня в Карпатах. Через воєнні дії він не зміг одразу вирушити до Києва. Його маршрут проліг через Угорщину, Австрію, а далі Румунією, що на той момент була нейтральною державою.
Повернувся історик до Києва 22 листопада 1914 року. Російська влада була вороже налаштована до вченого, наказ по губернському жандармському управлінні про його ув'язнення був датований ще 30 серпня 1914 року. 28 листопада 1914 року Грушевського заарештували за звинуваченням у австрофільстві, шпигунстві та причетності до створення Легіону Українських січових стрільців[16]. Утримували його у Лук'янівській в'язниці до 18 лютого 1915, за цей час його допитували не менше 16 разів. Слідство вів підполковник Самохвалов.
Відправлений на заслання до Симбірська (нині м. Ульяновськ) власним коштом у супроводі одного конвоїра, куди прибув 22 лютого 1915 року. Склав головування в УНТ. Завдяки клопотанню Петроградської академії наук, Грушевському було дозволено переїхати до м. Казані та займатися науковою роботою з забороною викладацької діяльності. До Казані Грушевський переїхав з родиною 2 вересня 1915 року.
31 березня 1916 року вчена рада Львівського університету позбавила його посади професора. У вересні 1916 року переїхав до Москви, де розгорнув активну громадсько-політичну діяльність. Відновив роботу московської філії Товариства українських поступовців, брав участь у роботі видавництва «Украинская жизнь». Прагнув об'єднати опозиційні українські сили. Продовжував наукову роботу, працював у архіві МЗС Росії, Румянцевській бібліотеці (нині Російська державна бібліотека) над матеріалами до 8-го тому «Історії України-Руси»[19].
Волю йому принесла Лютнева революція у Петрограді.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8f/Grushevskiy_parad.jpg/240px-Grushevskiy_parad.jpg)
3 (16) березня 1917 року в Києві почалося формування Української Центральної Ради, яка 7 (20) березня заочно обрала Грушевського головою (це рішення було одностайно підтверджене 6 (19) квітня на Всеукраїнському національному конгресі). Грушевський приєднався до Української партії соціалістів-революціонерів. Викликаний телеграмою, 13 (26) березня він повернувся з Москви до Києва. У Києві намагався надати стихійному українському рухові організованості, ставив питання про культурне відродження українського суспільства (заснування національних шкіл, політичних товариств). 14 (27) березня виступив на Київському кооперативному з'їзді з вимогою національно-територіальної автономії України у федеративній Російській республіці, вважаючи це найближчим шляхом до самостійності України[19].
Михайло Грушевський вперше головує на засіданні Центральної Ради 28 березня. «Збори вітають п. Грушевського», — відзначено в протоколі. З його поверненням багато хто пов'язував надії на припинення суперечностей й об'єднання демократичних сил. Володимира Науменка обирають заступником голови Центральної Ради.[21]
10 (23) червня Грушевський брав участь у проголошенні I Універсалу УЦР. Звернувся до всіх українців із закликом самостійно організовуватися та братися до негайного закладення підвалин автономності. Як голова УЦР добивався від Тимчасового уряду поступок Україні. 25 жовтня (7 листопада) збройний переворот більшовиків у Петрограді на чолі з Володимиром Леніним й невизнання ними УЦР поклали край сподіванням Грушевського про перетворення Росії на федеративну республіку. 7 (20) листопада УЦР під головуванням Грушевського III Універсалом проголосила Українську Народну Республіку[19].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Budynok_Grushevskogo.jpg/240px-Budynok_Grushevskogo.jpg)
Наступ більшовиків на Київ викликав появу IV Універсалу УЦР. 9 (22 січня) 1918 року (фактично — 11 (24) січня) на засіданні УЦР під головуванням та на пропозицію Грушевського УЦР проголосила УНР самостійною, вільною і суверенною державою українського народу. 25 січня (7 лютого) разом з урядом УНР Грушевський залишив Київ, а 28 січня (10 лютого) прибув до Житомира, де добивався ратифікації мирного договору з Німеччиною та надання УНР військової допомоги в боротьбі з більшовиками. На пропозицію Грушевського 12 (25) лютого на засіданні Малої ради в Коростені гербом УНР був затверджений Тризуб. 9 березня 1918 року Грушевський повернувся до Києва[19].
По поверненні до Києва Грушевський приділяв значну увагу конституційному процесові в Україні. Під його керівництвом розроблено Конституцію незалежної УНР (утверджена 29 квітня 1918 року), згідно з якою верховним органом влади УНР проголосили Всенародні збори, які безпосередньо здійснювали вищу законодавчу владу в УНР і формували вищі органи виконавчої та судової влади. Скликати Всенародні збори і проводити їх мав голова, обраний Всенародними зборами[19].
29 квітня в Києві відбувся державний переворот і влада перейшла до рук гетьмана Павла Скоропадського. У зв'язку з державним переворотом, здійсненим Скоропадським, Грушевський перейшов на нелегальне становище. У підпіллі займався науковою працею, брав участь в обговоренні питання про заснування Української академії наук, при цьому обстоював думку, що її необхідно засновувати на базі УНТ. Відмовився від пропозиції увійти до складу академії, створеної гетьманом Скоропадським.
У цей час Грушевський написав 4-ту, 5-ту і 6-ту частини «Всесвітньої історії», а також праці «Старинна Історія. Античний світ», «Середні віки Європи».
На початку лютого 1919 року, після здобуття Києва більшовиками, Грушевський виїхав до Кам'янця-Подільського, де видавав часопис «Життя Поділля». У березні переїхав до Станіслава (нині м. Івано-Франківськ), що був столицею Західної області Української Народної Республіки. У цей час завершив написання підручника під назвою «Історія України, приладжена до програм вищих початкових шкіл і низших класів шкіл середніх», опублікований у 1919 році[19][11].
У березні 1919 року емігрував до Чехословаччини. Жив у Празі, потім у Відні як представник закордонної делегації УПСР. Розгорнув широку публіцистичну й наукову діяльність.
Був одним із засновників громадської міжнародної організації — комітету незалежної України та заснував Український соціологічний інститут (УСІ; діяв спочатку в Празі, потім у Відні). У цей час Грушевський переглянув свої погляди з питань державного будівництва. Запропонував концепцію української національної держави-республіки з безкласовим соціальним ладом («Початки громадянства. Генетична соціологія», 1921)[19].
25 серпня 1921 року повідомлено про розкол у таборі Українських лівих есерів за кордоном і створення двох груп: на чолі з Грушевським у Відні та на чолі з М. Шаповалом — у Празі.
4 вересня 1921 року в харківській газеті «Вперед» повідомлено, що ЦК Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР) виключив Грушевського з рядів партії, заявивши, що його виїзд до УСРР став зрадою партії, оскільки Грушевський не погодився з рішенням про рееміграцію з ЦК УПСР[22]. Частина керівників ЦК КП(б)У схвально поставилася до можливого повернення М. С. Грушевського, про що свідчило запрошення приїхати на батьківщину, передане Михайлу Сергійовичу членами делегації УРСР на радянсько-польських перемовинах в Ризі в лютому 1921 року.
Перебуваючи в еміграції, Грушевський, у свою чергу, мав можливість переконатися в байдужості керівників європейських країн до українських подій. Тому не дивно, що, не знайшовши підтримки на Заході, М. Грушевський, починаючи з 1920 року, шукає шляхи зближення з більшовицьким керівництвом України, пише листи С. Косіору та Х. Раковському (тодішньому голові РНК УСРР), пропонуючи їм співпрацю в разі, якщо йому буде дозволено повернутися в Україну для продовження наукової роботи. Своєю владою більшовицькі лідери ні з ким ділитися не збиралися, проте в поверненні на батьківщину такого авторитетного вченого і громадського діяча ліберально-соціалістичних поглядів, як Грушевський, вони були зацікавлені. У жовтні 1922 року Секретаріат ЦК КП(б)У спеціально розглядав питання «Про українську еміграцію». З повідомленнями виступили представник УРСР в Чехословаччині М. Левицький і заступник наркома закордонних справ УРСР Я. Яковлєв. На еміграції Грушевський проводив роботу над великим науковим проєктом — багатотомною «Історією української літератури». Перші томи цієї роботи були надруковані в 1923 році, останній, 6-й том, лишився в рукопису і був надрукований тільки в 1995 році[23].
1923 року був обраний академіком ВУАН. У березні 1924 року з сім'єю переїхав до Києва. Працював професором історії в Київському державному університеті. Був обраний академіком Всеукраїнської академії наук, керівником історико-філологічного відділу. Очолював археографічну комісію ВУАН, метою існування якої було створення наукового опису видань, надрукованих на території етнографічної України в XVI—XVIII століттях. При цій комісії у зв'язку з 350-річчям друкованої справи в Україні був створений комітет, секретарем якого був призначений Володимир Барвінок. Через шість років його обрали дійсним членом Академії наук СРСР. У 1924—1931 роках очолював історичні установи ВУАН.
Жив у будинку на вул. Паньківській, 9, який ще 1908 року придбали Грушевські на залишені у спадок батькові капітали, і мав свою крихітну кімнатку[24][25]. Влітку мешкав у Китаєві, де облаштував будинок по вул. Китаївська, 13/7[24][26].
14 квітня 1926 року Політбюро ЦК КП(б)У в постанові «Про Українську академію наук» висловилося за можливість підтримати кандидатуру Грушевського на посаду президента ВУАН. 3 жовтня 1926 року відбулося урочисте вшанування Грушевського у зв'язку з 60-літтям від дня народження та 40-літтям наукової діяльності. 12 січня 1929 року загальні збори АН СРСР обрали Грушевського дійсним членом. 25 квітня 1929 року на засіданні загальних зборів АН СРСР Грушевський поставив питання про потребу створення в її складі Інституту української історії[19].
З осені 1929 року почався погром історичних установ, створених Грушевським. У листопаді — грудні 1929 року сесія Ради ВУАН ліквідовувала комісії, якими керував Грушевський (остаточно ліквідувала 1933 року). У вересні 1930 року закрито НДКІУ. 11 грудня цього ж року партійний осередок ВУАН ухвалив рішення про посилення ідеологічної боротьби з Грушевським і його теоріями шляхом читання рефератів із критикою його поглядів. У січні 1931 року на засіданні історичних установ ВУАН замість історичної секції, очолюваної Грушевським, створено історичний цикл. Більшість співробітників і учнів Грушевського було заарештовано й заслано[19].
7 березня 1931 року Грушевський переїхав до Москви.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/74/%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%9C._%D0%A1.%2C_%D1%83%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D1%96%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D0%BA%D0%B0%2C_%D0%BF%D0%B5%D1%80%D1%88%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%B3%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B2%D0%B8_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D1%97_%D0%A6%D0%B5%D0%BD%D1%82%D1%80%D0%B0%D0%BB%D1%8C%D0%BD%D0%BE%D1%97_%D0%A0%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%D0%91%D0%B0%D0%B9%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D0%B5.JPG/174px-thumbnail.jpg)
Від 1931 року змушений був жити в Москві. У січні 1934 року Володимир Затонський виступив на сесії ВУАН, зробивши основний акцент на критиці академіка Грушевського. Близькість до російських кадетів, орієнтація на німецький імперіалізм у боротьбі з «навалою більшовизму», звинувачення у дворушництві, сумнівність наукової порядності — далеко не повний перелік «гріхів», які посипалися на вченого.
23 березня 1931 року Грушевського заарештували як «керівника Українського націоналістичного центру», вигаданого чекістами. Коли він відмовився визнавати ті «свідчення», що їх з нього «вибили» слідчі погрозами ув'язнити його доньку Катерину, 5 січня 1933 року справу ексголови Центральної Ради закрили зі зловісним водночас поясненням-вердиктом — з огляду на його… смерть.[27]
Наприкінці 1934 року Грушевський відпочивав у одному з санаторіїв у м. Кисловодськ (Ставропольський край, РРФСР, СРСР, нині РФ) і несподівано захворів на карбункул. Операцію з його видалення провів головний лікар місцевої лікарні, який хірургом не був, а перед цим він відмовив Грушевському в проханні бути прооперованим його давнім і перевіреним другом[28]. Помер від сепсису[29] (зараження крові) через три дні після операції. Серце зупинилося о другій годині дня.
Наступного дня газета «Вісті» вмістила повідомлення від Ради Народних Комісарів УСРР про смерть Грушевського. У постанові Раднаркому зазначалося:
«Зважаючи на особливі наукові заслуги перед Радянською Соціалістичною Республікою академіка Грушевського М. С., Рада Народних Комісарів УСРР постановила: Поховати академіка Грушевського М. С. в столиці України — Києві. Похорон взяти на рахунок держави. Для організації похорону утворити урядову комісію в такому складі: тт. Порайко (голова), Богомолець, Палладін, Корчак-Чепурківський. Призначити сім'ї академіка Грушевського М. С. персональну пенсію 500 крб на місяць».
Тіло Грушевського перевезли до Києва, поклали в головній залі Української Академії Наук, а 29 листопада відбулися похорони[16]. Похований на Байковому кладовищі Києва (ділянка № 6, біля Вознесенської церкви). Автори пам'ятника скульптор Іван Макогон і архітектор Василь Кричевський.
Грушевський мав неоднозначну точку зору щодо незалежності України та більшовицького перевороту в Петербурзі. Він здобув основну вищу освіту в російських навчальних закладах, перші політичні кроки робив у 1894—1914 роках, працюючи у Львівському університеті, але згодом все більше уваги приділяв Києву.
Грушевський схилявся до думки, що Російська імперія з часом має демократизуватися і перетворитися на федеративну державу. Повернувшись у результаті Лютневої революції до Києва після сибірського заслання, Грушевський очолив Центральну Раду. Він вважав, що Україна має стати частиною нової федеративної російської держави, і лише наступ більшовиків у січні 1918 року примушує Михайла Сергійовича із соратниками оголосити незалежність.[джерело?][30]
Після Першої світової війни з'явилася низка так званих «окраїнних держав» в результаті розпаду Австро-Угорської, Османської, Німецької та Російської імперій і постало питання оборони їх національних інтересів. Це стало підставою для створення регіональних дипломатичних і військово-політичних союзів. На той час широко обговорювалося створення «Балто-Чорноморського союзу».[31] Деякі українські державні діячі та дипломати того часу, зокрема Грушевський у праці «Орієнтація чорноморська» 1918 року, висловлювалися «за» балтійсько-чорноморську співпрацю.[32][33]
Протягом усієї помітної політичної діяльності Грушевський мав різні точки зору на майбутнє країни. Так, під час Гетьманату він відхиляє пропозицію Скоропадського очолити Академію наук України, згодом виявляє прихильність до радянської влади, налагоджує контакти з II інтернаціоналом. Після ліквідації Української держави Грушевський, незважаючи на відомі вже тоді репресії проти українського народу, звертається до більшовиків із пропозицією повернення до Радянської України[34].
Як історик, М. Грушевський дійшов висновку про надзвичайну агресивність і ту дорогу ціну, якою було оплачено прогрес цивілізації. Від цього він зробив крок до констатування хибності антропоцентризму і визнання факту тотального гноблення природи людиною. Свої екологічні погляди він виклав в оповіданні «На горах», в якому відчувається вплив діячів європейської природоохорони початку ХХ ст.: Гуго Конвенца, Григорія Кожевникова та Яна Павліковського[35].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ea/Stamp_of_Ukraine_s1627.jpg/261px-Stamp_of_Ukraine_s1627.jpg)
У сучасній українській спільноті існує міф про Грушевського — президента УНР, запроваджений Дмитром Дорошенком[36]. Міф прижився в публіцистиці й у науковій літературі.
Грушевський не був президентом Української Народної Республіки, адже такої посади в УНР не існувало. Також її не передбачала Конституція, ухвалена в останній день функціонування Центральної Ради. Невідомий жодний акт, учинений Грушевським як президентом УНР.
Водночас кваліфікація Грушевського «президент Ради» була тоді досить поширеною, особливо в газетних публікаціях. Наприклад, у статті для американського видання The New York Times Грушевський вказаний як «Президент Української Ради».[37] Це ймовірно пов'язане з тим, що ще одне значення слова президент — голова. Зокрема Грушевський послуговувався візиткою, де був напис французькою мовою «President du Parlament D'Ukraine» (президент парламенту України — тодішній відповідник сучасного Голови Верховної Ради України), а також пізніше підписувався «колишній президент Української Центральної Ради». В протоколах засідань Ради він називався українським словом «голова». Таким чином Грушевський був не головою УНР, а головою Центральної Ради УНР. Найповніший реєстр усіх, хто титулував його президентом, склав історик Павло Усенко у праці «Чи був Михайло Грушевський президентом України?»[38].
Образ Михайла Грушевського можна бачити у декількох художніх кінофільмах, які з радянських позицій зображали встановлення влади більшовиків на теренах України. Його показано там (з більшою чи меншою портретною схожістю) як представника «ворожого табору», що чинить опір робітничо-селянським масам.
Першим таким фільмом став «Арсенал» Олександра Довженка. Оскільки цю кінострічку було знято у 1928 році, коли Грушевський був дійсним членом ВУАН, на екрані з'являється символічний персонаж — голова на Першому всеукраїнському з'їзді показаний таким чином, що з обличчя видно лише велику сиву бороду.
Михайло Грушевський фігурує як дійова особа у кінострічках «Правда» Віктора Добровольського та Ісака Шмарука, 1957 рік (виконавець Сергій Петров), «Киянка» Тимофія Левчука, 1-ша серія, 1958 рік (виконавець ролі в титрах не вказаний), «Мир хатам, війна палацам» Ісака Шмарука, 1970 рік (виконавець ролі Олександр Гай).
За доби незалежної України створено низку документальних фільмів, присвячених життю та діяльності Михайла Грушевського.
Михайла Грушевського показали у фільмі «Таємний щоденник Симона Петлюри». Роль Михайла Грушевського зіграв відомий актор Богдан Бенюк.
Також Михайло Грушевський фігурує у самому початку фільму Крути 1918 разом з Симоном Петлюрою
Кабінет Міністрів України 22 лютого 2006 року заснував академічну стипендію імені М. С. Грушевського для студентів та аспірантів вищих навчальних закладів, що призначається студентам та аспірантам державних вищих навчальних закладів денної форми навчання, які найбільше відзначилися в навчальній та науковій роботі, починаючи з другого курсу.[39]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/1/15/%D0%9F%D0%BE%D1%80%D1%82%D1%80%D0%B5%D1%82_%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BD%D0%B0_%D0%B1%D1%83%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BA%D1%83_%D0%B2_%D0%9A%D0%B8%D1%94%D0%B2%D1%96._%D0%92%D1%83%D0%BB%D0%B8%D1%86%D1%8F_%D0%A1%D1%96%D1%87%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%85_%D1%81%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96%D0%B2%2C_75.jpg/240px-%D0%9F%D0%BE%D1%80%D1%82%D1%80%D0%B5%D1%82_%D0%93%D1%80%D1%83%D1%88%D0%B5%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D0%BD%D0%B0_%D0%B1%D1%83%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BA%D1%83_%D0%B2_%D0%9A%D0%B8%D1%94%D0%B2%D1%96._%D0%92%D1%83%D0%BB%D0%B8%D1%86%D1%8F_%D0%A1%D1%96%D1%87%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%85_%D1%81%D1%82%D1%80%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%86%D1%96%D0%B2%2C_75.jpg)
У Києві, Луцьку, Барі і Козятині Вінницької області, Долині Івано-Франківської області, Червонограді Львівської області та у Львові споруджено пам'ятники Михайлові Грушевському.
У двоповерховому будинку в Києві по Володимирській вулиці, 35 у 1927—1930 роках працював Михайло Грушевський, про що свідчить барельєф, встановлений на фасаді. Зараз у цьому будинку міститься громадська приймальня Служби безпеки України.
Михайлові Грушевському відкрито меморіальні дошки у Відні, Празі, Варшаві, Холмі, Тбілісі, Мукачевому, Києві.
У 2015 році в центрі Києва на фасаді будинку за адресою вул. Січових Стрільців, 75 намалювали стінопис з найбільшим у світі портретом Михайла Грушевського. Площа стінопису склала 160 м²[40].
21 вересня 2016 року в Холмі на його честь урочисто освятили хрест, розташований поруч із холмською кафедральною православною церквою святого Івана Богослова, у якій був охрещений Михайло[41].
У січні 2017 року в Ужгороді відкрили пам'ятну дошку на честь М. Грушевського[42]. Також меморіальну дошку на честь Грушевського було встановлено у Хмельницькому[43].
![]() | ![]() | |
Пам'ятна монета Михайло Грушевський 1996 року |
Портрет Михайла Грушевського зображено на банкноті номіналом 50 гривень та на пам'ятних монетах 1996, 2006 та 2016 років.
22 грудня 2021 року Національний банк України випустив пам'ятну банкноту номіналом 500 гривень зразка 2019 року до 30-річчя незалежності України. Основне зображення лицьового боку — портрет Михайла Грушевського[44].
![]() | ![]() | |
Пам'ятна монета Михайло Грушевський 2006 року |
Ім'я Михайла Грушевського носить багато вулиць, проспектів та площ в Україні зокрема в Києві. На цій столичній вулиці розташовані будівлі Верховної Ради та Кабінету Міністрів України. Є проспект Грушевського в Кам'янці-Подільському та Луцьку. У місті Чернігів також є проспект Михайла Грушевського. Вулиці Михайла Грушевського є у містах Бровари, Дніпро, Житомир, Запоріжжя, Київ, Кременчук, Полтава, Черкаси.
Також ім'я Грушевського присвоєно Барському гуманітарно-педагогічному коледжу. До 130-річчя Грушевського перевидано монографію «Барське староство», яка була його магістерською дисертацією.
У місті Херсон є сквер Михайла Грушевського.
Михайло Грушевський писав у «Споминах»:
![]() | «Я любив Сестринівку незвичайно, страшенно мріяв про неї і линув душею до неї цілими десятиліттями мого життя. То це було тому, що, як-не-як, був властиво одинокий пункт, де я міг зв'язуватися з українською стихією, дотикатися до української природи, до її культури… Я кохався у тому селі, що наверх мало усі українські прикмети: чепурненькі хатки, солом'яні стріхи, садки, городи, перелази, зарослі вербами береги…» | ![]() |
На 140-річчя Грушевського в селі Сестринівка (Козятинський район, Вінницька область) — на матеріалах шкільного музею відкрито музей Михайла Грушевського. Первинна споруда — хата діда, пам'ятка історії, не збереглася — розсипалася за останні роки.
Відтворений будинок невеликий — 6×9 м (оригінальний будинок мав розміри 12×17 м). Там розмістилося багато унікальних речей, серед яких є метрична книга місцевої церкви, де записана Глафіра Захарівна: її хрестини та вінчання.
У часи незалежності відкрито музеї Грушевського у Львові, в Івано-Франківській області, у Києві.
Тривалий час Грушевський був прихильником автономії України в складі Росії.
Бжеський Роман (псевдонім Млиновецький Р.) вважав його «завзятим ворогом» українського націоналізму[45].
- Пам'ятник Михайлові Грушевському, укритий від російських обстрілів. Київ, 2023
- Пам'ятник у Львові
- Погруддя у Червонограді
- Меморіальна дошка на будинку на вул. Володимирській, де була ВУАН
- Меморіальна дошка на Червоному корпусі КНУ
- Історія України-Руси (1898—1936)
- Історія української літератури (1923—1930)
- Очерк истории Киевской земли от смерти Ярослава до конца XIV столетия (рос.) (1891)
- Барское староство, исторические очерки (XV—XVIII в.) (рос.) (1894)
- Кіевская Русь (1911)
- Культурно-національний рух на Україні в XVI—XVII віці (1912)
- История украинского казачества до соединения с московским государством (рос.) (1913—1914)
- Украинскій народъ въ его прошломъ и настоящемъ (рос.) (1914—1916)
- З починів українського соціялістичного руху. Мих. Драгоманов і женевський соціялістичний гурток (1922)
- З історії релігійної думки на Україні (1925)
- Про старі часи на Україні (1907)[46]
- Ілюстрована Історія України (1913)
- Як жив український народ (1915)
- Всесвітня історія в короткім огляді (1917—1918; 1920)
- Украинский вопрос (1907)[47]
- Наша політика (1911)[48]
- На порозі нової України (1918)[49]
- Звичайна схема «русскої» історії й справа раціонального укладу історії східного слов'янства (1904)
- Національный вопросъ и автономія (рос.) (1907)
- Якої автономії і федерації хоче Україна (1917)
- Бех-Аль-Джуґур (1901)[50]
- Sub divo (1917)
- З старих карток: оповідання (1918)[51]
- Під зорями: оповідання, начерки, замітки, іст. образи (1920-ті)
- Жерела до історії України-Руси в 4 т. (1895—1903)
- Матеріали до історії суспільно-політичних і економічних відносин Західньої України (1905—1906)
- Чернигів і Північне Лівобережжя: огляди, розвідка, матеріали (1928)[52]
- Грушевський М. С. Співаник з початку XVIII в. // Літературні студії 1896 р. — Михайло Грушевський. Енциклопедія життя і творчості. [Архівовано 5 травня 2019 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Українство і питання дня в Росії / Михайло Грушевський. — У Львові: Накладом авт., 1905. — С. 4–12. [Архівовано 14 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. С. Про українську мову і українську школу / проф. Михайло Грушевський. — 2-ге вид. — Київ: Відродженнє, 1913. — 35 с. [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. С. Про українську мову й українську справу: ст. й замітки / проф. Мих. Грушевський. — Київ: Друк. П. Барського, 1907. — 23 с. [Архівовано 18 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Про батька козацького Богдана Хмельницького / Михайло Грушевський. — Київ: Друк. 1-ї Київ. Друк. Спілки, 1909. — 96 с. [Архівовано 11 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. С. Sub divo: оповідання, начерки, замітки / Мих. Грушевський. — Київ: Друк. Акц. т-ва «Петро Барський», 1918. — 111 с. [Архівовано 4 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Початки громадянства: (ґенетична соціолоґія) / Мих. Грушевський. — Прага: Заграничне бюро і склад видань в Празі, 1921. — 326 с. [Архівовано 25 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Під зорями: оповідання, начерки, замітки, іст. образи / Михайло Грушевський. — Б. м. : Рух, 19–?. — 580 с. [Архівовано 5 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Из польско-украинских отношений Галиции: несколько ил. к вопросу: автономия областная или нацонально-территориальная / проф. Мих. Грушевский. — 2-е изд. — СПб. : Тип. т-ва «Обществ. Польза», 1907. — 74 с. [Архівовано 3 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. За український маслак: (в справі Холмщини) / проф. Мих. Грушевський. — Київ: Друк. П. Барського, 1907. — 38 с. [Архівовано 9 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Движение политической и общественной украинской мысли в XIX столетии / Мих. Грушевский. — СПб. : Тип. т-ва «Обществ. Польза», 1907. — 18 с. [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. С. Вопрос об украинских кафедрах и нужде украинской науки / проф. Мих. грушевський. — СПб. : Тип. т-ва «Обществ. польза», 1907. — 50 с. [Архівовано 7 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Спірні питання староруської етнографії / М. Грушевський. — СПб. : Тип. Имп. АН, 1904. — 17 с. [Архівовано 20 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Hruschewskyj M. Die Ukrainische Frage in historischer Entwicklung: aus dem Ukr. / von Michael Hruschewskyj. — Wien: Verl. des Bundes zur Befreiung der Ukraina, 1915. — 52 S. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- Hruchevski M. La lutte sociale et politique en Ukraine, 1917—1918–1919 / Michel Hruchevski ; Délégation du parti socialiste-révolutionnaire ukrainien. — Prague, 1920. — 42 p. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
Повне зібрання творів М. Грушевського — найповніше 50-томне видання творчої спадщини видатного вченого і громадського діяча (всі опубліковані й неопубліковані твори, його епістолярна, мемуарна спадщина й архів).
Кожний окремий том упорядковують фахівці з інститутів археографії, археології, історії України, літератури, співробітники архівних установ і музеїв Львова та Києва.
У першому томі кожної серії вміщена вступна стаття, яка досліджує окремий напрям діяльності вченого. Закінчуються томи коментарем, примітками і покажчиками.
- ↑ 28 березня – відбулося засідання Української Центральної Ради, яке вперше очолив Михайло Грушевський. Архів оригіналу за 1 травня 2021. Процитовано 22 вересня 2019.
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б SNAC — 2010.
- ↑ а б The Fine Art Archive — 2003.
- ↑ Find a Grave — 1996.
- ↑ Brozović D., Ladan T. Hrvatska enciklopedija — LZMK, 1999. — 9272 с.
- ↑ Енциклопедія Брокгауз
- ↑ https://dlibra.kul.pl/dlibra/publication/62728/edition/57511/content — С. 4.
- ↑ Довідник з історії України (українська) . Київ: Генеза. 2001. с. С.183-186. ISBN 966-504-179-7.
{{cite book}}
:|pages=
має зайвий текст (довідка) - ↑ Тагліна, Юлія (2018). Михайло Грушевський (українська) . Харків: Фоліо. с. 6—8. ISBN 978-966-03-8229-9.
- ↑ а б в г д е Сухомлинська, 2005, с. 6–14..
- ↑ Олексій Ясь. Михайло Грушевський у колі родинного середовища [Архівовано 30 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Парнікоза, Іван (14.10.2017). Холм та Холмщина – подорож для українця. Частина 5. Від Русі до України. http://h.ua/ (українська) . h.ua. Архів оригіналу за 19 листопада 2018. Процитовано 14.10.2017.
- ↑ Романюк, М.; Сашко, К.; Горний, О.; Романюк, К. (26 жовтня 2020). Технологии возделывания топинамбура. Науковий журнал «Інженерія природокористування». № 1(15). с. 44—52. doi:10.37700/enm.2020.1(15).44-52. ISSN 2311-1828. Процитовано 19 серпня 2024.
- ↑ Горний, Михайло (1997). Українці Холмщини і Підляшшя. Львів. с. 33 с.
- ↑ а б в г д Крип'якевич, 2001, с. 233–255.
- ↑ Богдашина, О. М. (2012). Позитивізм в історичній спадщині М. С. Грушевського. Наукові записки: зб. пр. молодих вчених та аспірантів Ін-ту укр. археографії та джерелознавства. Т. 24. с. 561—583.
- ↑ Крип'якевич, 2020, с. 233–255.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р Верба, 2004, с. 232–235..
- ↑ Богдашина, О. М. (2012). Методика історичних досліджень М. С. Грушевського. Вісник Харківської державної академії культури. № 37. с. 29—39. ISSN 2410-5333.
- ↑ Засідання Центральної ради 28 березня. Архів оригіналу за 1 травня 2021. Процитовано 22 вересня 2019.
- ↑ [1] [Архівовано 16 жовтня 2012 у Wayback Machine.]
- ↑ Панькова Світлана. Біографія Михайла Грушевського [Архівовано 12 липня 2015 у Wayback Machine.]
- ↑ а б “Треба жити як можна!” Михайло Грушевський в Китаєві // Музей Михайла Грушевського
- ↑ Історія садиби родини Грушевських. Паньківська, 9 // Всеукраїнська асоціація музеїв
- ↑ Файл:Будинок-дача М. С. Грушевського DSC 0248.jpg
- ↑ Шаповал Ю. і., Верба І.В. (2018). Михайло Грушевський:" Я сам прийшов до політики через історію..." (Українська) . Київ: Парламентське видавництво. с. 433. ISBN 978-966-922-125-4.
- ↑ Голод Ігор. Історик не політик? Грушевський розбудив країну… і приспав [Архівовано 2 жовтня 2011 у Wayback Machine.] // Історична правда. — 2011. — 29 вересня.
- ↑ Сьогодні ця версія піддається сумніву. Можливе навмисне отруєння. Тайны великих Украинцев. Михаил Грушевский.
- ↑ УІНП (18 січня 2018). 22 січня Україна відзначатиме 100 років проголошення незалежності Української Народної Республіки. УІНП (укр.). Процитовано 10 березня 2024.
- ↑ Володимир Матвієнко. Балто-Чорноморський союз // Українська дипломатична енциклопедія : у 2 т. / ред. кол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 1 : А — Л. — С. 90. — 760 с. — ISBN 966-316-039-X. (укр.)
- ↑ Олексій Волович (30 травня 2016). Балто-Чорноморський Союз: перспективи реалізації (частина 1). Незалежний аналітичний центр геополітичних досліджень «Борисфен Інтел» (укр.). Архів оригіналу за 28 січня 2020. Процитовано 18 серпня 2020.
- ↑ Юрій Дерев'янко, Ольга Галабала. Балто-чорноморський союз – нова геополітична вісь для України // Народна Воля. — 2016. — 19 серпня. (укр.)
- ↑ Кралюк, Петро. Трагічне русофільство Михайла Грушевського. Радіо Свобода. Архів оригіналу за 27 листопада 2016. Процитовано 27 листопада 2016.
- ↑ НА ГОРАХ (екологічний погляд М. С. Грушевського). http://h.ua/ (українська) . http://h.ua/. 13.10.2017. Архів оригіналу за 30 травня 2012. Процитовано українська.
- ↑ Дорошенко, 1930, с. 35..
- ↑ Ukraine's Struggle for Self-Government; Leader in Nationalistic Movement Tells. How Race Kept Its Individuality Under Alien Masters--He Was Not in Favor of Complete Independence Ukraine's Struggle for Self-Government. timesmachine.nytimes.com (англ.). Процитовано 16 травня 2020.
- ↑ Усенко та 2003.
- ↑ постанова Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 209 «Про академічну стипендію імені М. С. Грушевського для студентів та аспірантів вищих навчальних закладів». Архів оригіналу за 4 вересня 2018. Процитовано 12 червня 2022.
- ↑ У Києві на фасаді будинку намалювали рекордно великий портрет відомого українського політика // 5 канал, 22 листопада 2015 [Архівовано 5 жовтня 2016 у Wayback Machine.].
- ↑ У Холмі освятили хрест на честь Михайла Грушевського [Архівовано 1 жовтня 2016 у Wayback Machine.].
- ↑ В Ужгороді відкрили барельєф Михайла Грушевського. Архів оригіналу за 23 січня 2017. Процитовано 22 січня 2017.
- ↑ https://khm.depo.ua/ukr/khm/u-hmelnickomu-vidkrili-memorialnu-doshku-grushevskomu-foto-20171107671454 [Архівовано 24 травня 2018 у Wayback Machine.] У Хмельницькому відкрили меморіальну дошку Грушевському (ФОТО)
- ↑ Пам`ятна банкнота номіналом 50 гривень зразка 2019 року до 30-річчя незалежності України. Процитовано 28 червня 2022.
- ↑ Бжеський Р. Нариси з історії Українських Визвольних Змагань 1917—1918 рр. [Архівовано 15 серпня 2016 у Wayback Machine.] — Торонто: Чужина (друком Видавництва «Гомін України»), 1970. — С. 46.
- ↑ Про старі часи на Україні: коротка історія України. — СПб. : Тип. «Электро-Тип. Н. Я. Стойковой», 1907. — 175 с. : іл., портр. Текстова версія пізнішого перевидання: Грушевський Михайло. Про старі часи на Україні: Коротка історія (для першого початку).
- ↑ Грушевский М. Украинский вопрос / проф. Мих. Грушевский. — СПб. : Тип. т-ва «Обществ. польза», 1907. — 34 с.
- ↑ Грушевський М. Наша політика / Михайло Грушевський. — У Львові: З друк. Наук. т-ва ім. Шевченка, 1911. — 119 с.
- ↑ Грушевський М. На порозі нової України: гадки і мрії / Мих. Грушевський. — Київ: Друк. Акц. т-ва «Петро Барський» у Київі, 1918. — 120 с.
- ↑ Грушевський М. Бех-Аль-Джуґур: оповіданнє / Михайло Грушевський. — У Львові: З друк. НТШ під зарядом К. Бернардського, 1901. — 26 с. — (Літературно-наукова бібліотека / за ред. В. Гнатюка ; ч. 6).
- ↑ Грушевський М. С. З старих карток: оповідання / Мих. Грушевський. — Київ: Друк. акц. т-ва «Петро Барський», 1918. — 96 с.
- ↑ Чернигів і Північне Лівобережжя: огляди, розвідка, матеріали / ред. М. Грушевський ; Укр. акад. наук, Іст. секція. — Київ: Держ. вид-во України, 1928. — 531 с.
- Грушевський Михайло // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1958. — Т. 1, кн. II : Літери В — Ґ. — С. 285-286. — 1000 екз.
- Римаренко Ю. Грушевський Михайло Сергійович // Мала енциклопедія етнодержавознавства / Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, Упорядник Ю. І. Римаренко [та ін.]. — Київ: Генеза, : Довіра, 1996. — 942 с. — С. 837—838.
- МИХАЙЛО ГРУШЕВСЬКИЙ | Програма «Велич особистості» | 2014 (Відео)
- МИХАЙЛО ГРУШЕВСЬКИЙ | Програма «Велич особистості» | 2016 (Відео)
- Е-архів Михайла Грушевського [Архівовано 15 грудня 2016 у Wayback Machine.]. Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського.
- Михайло Грушевський. Енциклопедія життя і творчості. [Архівовано 9 лютого 2018 у Wayback Machine.] Фотогалерея. [Архівовано 11 липня 2015 у Wayback Machine.]
- М. С. Грушевський. Автобіографія. [Архівовано 16 жовтня 2014 у Wayback Machine.]
- НА ГОРАХ (екологічний погляд М. С. Грушевського). [Архівовано 30 травня 2012 у Wayback Machine.]
- Онучку Грушевського забрали в КДБ прямо зі школи [Архівовано 7 травня 2012 у Wayback Machine.]
- Біографія Михайла Грушевського на сайті «Гордість України» [Архівовано 12 квітня 2012 у Wayback Machine.]
- Біографія і твори Михайла Грушевського на «Українському Центрі» [Архівовано 17 липня 2013 у Wayback Machine.]
- Великий Українець (До 140-ї річниці від дня народження М. С. Грушевського) Попереджувальна довідка [Архівовано 30 червня 2020 у Wayback Machine.]
- Внесок Михайла Грушевського у становлення української соціологічної науки [Архівовано 22 березня 2012 у Wayback Machine.]
- Hrushevsky, Mykhalo, 1866—1934 — книги М. Грушевського в Інтернет-архіві
- Найповніше зібрання праць М. Грушевського в е-бібліотеці «ЧТИВО» [Архівовано 19 січня 2013 у Wayback Machine.]
- Gregorovich A. Michael Hrushevsky. The Traditional Scheme of «Russian» History and the Problem of a Rational Organization of the History of the East Slavs [Архівовано 1 грудня 2020 у Wayback Machine.]. — Winnipeg: Ukrainian Free Academy of Sciences, 1965. — 24 p.
- Ясь О. В. Монументальний проект великого наративу М. Грушевського у світлі його дослідницьких стратегій // Історіографічні дослідження в Україні. — Київ, 2012. — Вип. 22. — С. 565—664.
- Ідеолог і творець української державності. До 150-річчя від дня народження М. Грушевського (1866—1934) // Дати і події, [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.] 2016, друге півріччя: календар знамен. дат № 2 (8) / Нац. парлам. б-ка України. — Київ, 2016. — С. 67–71.
- Грушевський Михайло в Електронній бібліотеці «Культура України». [Архівовано 6 березня 2019 у Wayback Machine.]
- Грушевський М. Історія української літератури. Ч. 1, т. 2 (ч. 1-ї кн. 2), т. 3 (ч. 1-ї кн. 3) [Архівовано 26 вересня 2018 у Wayback Machine.] / Михайло Грушевський. — Львів: З друк. наук. т-ва ім. Шевченка, 1923. — 360, 231, 295, 2 с.
- Грушевський М. С. Історія української літератури. Т. 4 : Усна творчість пізніх княжих і переходових віків XIII—XVII [Архівовано 26 вересня 2018 у Wayback Machine.] / Михайло Грушевський. — Київ: Держ. вид-во України, 1925. — 689 с.
- Грушевський М. Історія української літератури. Т. 5, вип. 1 : Культурні і літературні течії на Україні в XV—XVI вв. і перше відродженнє (1580—1610 рр.) [Архівовано 26 вересня 2018 у Wayback Machine.] / Михайло Грушевський ; Укр. акад. наук. — Київ: Держ. вид-во України, 1926. — 204, 1 с.
- Грушевський М. Історія української літератури. Т. 5, друга половина: Культурні і літературні течії на України в XV—XVI вв. і перше відродженнє (1580—1610 рр.) [Архівовано 26 вересня 2018 у Wayback Machine.] / Михайло Грушевський. — Київ: Держ. вид-во України, 1927. — С. 205—515.
- Київські збірники: історії й археології, побуту й мистецтва. Зб. 1 [Архівовано 24 вересня 2020 у Wayback Machine.] / Всеукр. акад. наук ; під заг. ред. акад. М. Грушевського. — Київ: Вид. Акад. комісія історії Києва, 1931. — 369 с.
- Грушевський М. С. Вільна Україна: статті з останніх днів (берез.-квіт. 1917) [Архівовано 18 вересня 2020 у Wayback Machine.] / Мих. Грушевський. — Вид. 2-ге. — Київ: Друк. т-ва «П. Барський», 1917. — 16 с.
- Київ та його околиця в історії і пам'ятках [Архівовано 24 вересня 2020 у Wayback Machine.] / під ред. голови секції акад. М. Грушевського. — Київ: Держ. вид-во України, 1926. — 475 с.
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 1 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 295 с. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 2 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 328 с. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 3 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 328 с. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 4 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 322 с. [Архівовано 30 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 5 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 316 с. [Архівовано 30 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- За сто літ: матеріали з громад. й літ. життя України XIX і початків XX століття. Кн. 6 / Іст. секція Укр. АН ; під ред. М. Грушевського. — Київ: Держвидав України, 1927. — 332 с. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- Гойдало І. В. Погляди на державу і право Михайла Грушевського [Архівовано 4 вересня 2021 у Wayback Machine.]. Дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01. Національний університет «Львівська політехніка». Львів. 2017. 203 с.
- Праці Грушевського на аудіобібліотеці litplayer
- Зібрання основних праць М. Грушевського в електронній бібліотеці. Чтиво
- Праці М. Грушевського на сайті електронної бібліотеки «Культура України»
- Верба І. В. Грушевський Михайло Сергійович [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2004. — Т. 2 : Г — Д. — С. 232–235. — ISBN 966-00-0405-2.
- Верба І. В. Грушевський Михайло Сергійович [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006. — Т. 6 : Го — Гю. — С. 557–560. — ISBN 966-02-3966-1.
- Винар Л.Автобіографія Михайла Грушевського з 1906 і 1926 років, як джерело до вивчення його життя і творчости [Архівовано 17 березня 2013 у Wayback Machine.] // Український історик. — 1974. — № 1–3.
- Гирич І. Б. М. Грушевський та І. Франко: До історії взаємин [Архівовано 10 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 2006. — № 5 (470). — С. 35–67.
- Гирич І. Б., Кіржаєв С. М. До історії Всеукраїнської Академії наук. Михайло Грушевський і Агатангел Кримський (З приводу «Осібної гадки академіка М. Грушевського до протоколу спільного зібрання УАН від 17 жовтня 1927 року») [Архівовано 6 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Український археографічний щорічник / Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського НАН України. — Вип. 1.
- Грушевський Михайло Сергійович [Архівовано 2 грудня 2013 у Wayback Machine.] // Українська педагогіка в персоналіях. XX століття: навчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів, у двох книгах. Кн. 2 / під ред. О. В. Сухомлинської. — К. : Либідь, 2005. — 552 с. : портр. — ISBN 966-06-0368-1.
- Дорошенко Дмитро. Історія України. 1917—1923 рр.: Українська гетьманська держава 1918 року. [Архівовано 13 вересня 2016 у Wayback Machine.] — Ужгород, 1930. — 512 с.
- Иваницкая С. Г. М. С. Грушевский в годы Первой мировой войны: аспекты общественно-политической и публицистической деятельности // Клио. — 2009. — № 2 (45). — С. 109—117.
- Иваницкая С. Г. Публицистика М. С. Грушевского периода ссылки (февраль 1915 — март 1917 гг.) как исторический источник // Источник и его роль в историческом познании. Сб. статей по материалам межд. научной конференции 17–18 мая 2012 г. / Нижегородское отд. ИРИ РАН; Нижегородский гос. пед. ун-т им. Козьмы Минина. — Нижний Новгород, 2012. — С. 109—115. (рос.)
- Листування Михайла Грушевського [Архівовано 26 січня 2021 у Wayback Machine.]. — Київ — Нью-Йорк — Париж — Львів — Торонто, 1997. — 400 с. — (Серія «Епістолярні джерела Грушевськознавства», Т. 1). — ISBN 1-879070-09-X
- Іваницька С. [Рец.]: Листування Михайла Грушевського. — Т. 6. — Київ — Нью-Йорк — Париж — Львів — Торонто, 2012. — Український археографічний щорічник: Збірник наукових праць. (Нова серія). — Вип. 18. — К. : Ін-т укр. археографії, 2013. — С. 735—747.
- Козловський С. Історичні погляди М. С. Грушевського про право Київської Русі / Сергій Козловський // Актуальні питання сучасної науки і права: Збірник матеріалів науково-практичної конференції студентів (24 квітня 2010 р., м. Суми) / Сумська філія Харківського університету внутрішніх справ. — Суми: Університетська книга, 2010. — С. 39–41.
- Козловський С. Історіософські погляди М. С. Грушевського на період княжої Русі та їх вплив на формування державницького напряму львівської історичної школи / Сергій Козловський // Українська державність: історія і сучасність. Збірник матеріалів VI Всеукраїнської науково-практичної конференції молодих вчених. — Маріуполь: Вид. МДУ, 2009. — Ч. І — С. 68–70.
- Крип'якевич Іван. Михайло Грушевський. Життя й діяльність [Архівовано 11 жовтня 2012 у Wayback Machine.] / Іван Крип'якевич у родинній традиції, науці, суспільстві. — Львів, 2001. — С. 233—255.
- Кучеренко М. О., Панькова С. М., Шевчук Г. В. Я був їх старший син (рід Михайла Грушевського) [Архівовано 6 лютого 2017 у Wayback Machine.] / Наук. ред. Л. Винар; відп. за випуск Т. Хоменко. — К. : Вид-во «Кий», 2006. — 662 с. — ISBN 966-8825-09-8.
- Лукаш Адам. «Прогресивний націоналіст» Грушевський і поляки. Історія стосунків [Архівовано 9 березня 2012 у Wayback Machine.] // Історична правда.— 2012. — 6 березня.
- Маврін О. Володимир Святий та його доба в оцінці Михайла Грушевського [Архівовано 6 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Софія Київська: Візантія. Русь. Україна. Збірка статей на пошану д. іст. наук, проф. Надії Миколаївни / НАН України: Інт-т української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського; Від. ред. д. іст. наук, проф., чл.-кор. НАН України П. С. Сохань; упоряд. Д. Гордієнко, В. Корнієнко. — К., 2011. — С. 86–101. — ISBN 978-966-02-6215-7.
- Масненко В. В. Формування образу М. С. Грушевського в масовій свідомості сучасного українського суспільства [Архівовано 16 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 2006. — № 5 (470). — С. 19–34.
- Мельниченко И. Исторический портрет в сине-желтом интерьере. — К. : Юстініан, 2004. — 228 с. — ISBN 966-8257-08-1. (рос.)
- Михайло Грушевський: біографічний нарис / Р. Я. Пиріг, В. В. Тельвак. — К. : Либідь, 2016. — 576 с. : іл. — ISBN 966-06-0731-6.
- Обличчям до обличчя: Ілюстрований життєпис М. Грушевського = Facie ad Faciem / [авт.-упоряд. С. Панькова, Г. Кондаурова]. — К. : Либідь, 2016. — 144 с. — Загол. обкл.: Facie ad Faciem. — ISBN 966-06-0732-3.
- Пиріг Р. Я. Ідейно-політичні підстави компромісу Михайла Грушевського з більшовицькою владою [Архівовано 16 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 2006. — № 5 (470). — С. 4–19.
- Пиріг Р. Я. Проблеми підготовки наукової біографії Михайла Грушевського [Архівовано 19 жовтня 2016 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 2005. — № 4 (463). — С. 178—189.
- Плохій С. Великий переділ: незвичайна історія Михайла Грушевського. — К., 2011. — ISBN 0-8020-3937-5.
- Усенко П. Г. Чи був Михайло Грушевський президентом України? (Від історії національних катастроф — до катастрофи національної історії). — К. : Нора-друк, 2003. — 100 с.
- Ховрич С. Чому проблеми, порушені понад сто років тому, залишилися невирішеними? [Архівовано 18 травня 2014 у Wayback Machine.] // День. — 2012. — № 224—225 (3867–3868). — С. 13.
- Цикл статей присвячених життю і творчості М. Грушевського. Вісник НТШ. весна-літо 2016 р.
- Чмырь С. Г. Грушевский М. С. // Политические партии России, конец XIX — первая треть XX века: энциклопедия. — М., 1996. — С. 165—170. (рос.)
- Шаповал Ю. І. Загадка смерті Михайла Грушевського [Архівовано 1 грудня 2020 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. — 2006. — № 5 (470). — С. 83–98.
- Юркова О. Загадка дати смерті Михайла Грушевського [Архівовано 9 жовтня 2016 у Wayback Machine.] // Історична правда. — 2014. — 24 листопада.
- Adamski Ł. Nacjonalista postępowy: Mychajło Hruszewski i jego poglądy na Polskę i Polaków. — Warszawa, 2011. (пол.)
- Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. — К. : Видавництво «Фенікс». 2016. — 288 с.
- Тагліна Ю. С. Михайло Грушевський. [Архівовано 6 березня 2019 у Wayback Machine.] — Харків: Фоліо, 2015. — 62 с. : табл. — (Патріотична бібліотека).
- Сірополко С. Михайло Грушевський, як історик освіти в Україні та освітній діяч: стаття. [Архівовано 18 вересня 2020 у Wayback Machine.] — Б. м. : б. в., [1935]. — С. 91–98.
- Крип'якевич І. Михайло Грушевський: життя й діяльність. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] — Львів: Накладом Т-ва «Просвіта», 1935. — 63 с. : портр., іл.
- Збірник заходознавства: історія, економіка, література, лінгвістика: на пошану М. С. Грушевського з нагоди 60 річниці життя та 40-х роковин наукової діяльності [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] / за ред. С.Тимченка й Ф. Савченка ; Всеукр. АН. Комісія заходо- й американознавства. — Київ: Держ. вид-во України, 1929. — 167 с.
- Ювілей академіка М. С. Грушевського, 1866—1926 : ювіл. засідання, привітання. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] — Київ: Вид. ювіл. ком., 1927. — 143 с.
- З починів українського соціялістичного руху. Мих. Драгоманов і женевський соціялістичний гурток [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] / Укр. соціол. ін-т ; зладив М. Грушевський. — Wien: Закордон. бюро і склад вид., 1922. — 212 с.
- Щербаківський В. М. Концепція Грушевського про походження українського народу в світлі палеоетнології. [Архівовано 24 вересня 2020 у Wayback Machine.] — Прага: б. в., [1940]. — С. 27–40 с. — (Праці Українського історично-філологічного товариства в Празі ; т. 3).
- Мельниченко В. Ю. Михайло Грушевський: «Тарас Шевченко — святий національний прапор» : 100 історій і розповідей про двох українських геніїв. [Архівовано 22 вересня 2020 у Wayback Machine.] — Київ: Либідь, 2017. — 440 с.
- Ювілейний збірник на пошану академіка Михайла Сергійовича Грушевського: з нагоди шістдесятої річниці життя та сорокових роковин наук. діяльності. Т. 1 [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] / Укр. акад. наук ; редкол.: П. А. Тутківський (голова) та ін. — У Києві: Київ. Окрліт, 1928. — 502 с.
- Ювілейний збірник на пошану академіка Михайла Сергійовича Грушевського: з нагоди шістдесятої річниці життя та сорокових роковин наук. діяльності. Т. 2 [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] / Укр. акад. наук ; редкол.: П. А. Тутківський (голова) та ін. — У Києві: Київ. Окрліт, 1928. — 523 с.
- Ювілейний збірник на пошану академіка Михайла Сергієвича Грушевського: з нагоди шістдесятої річниці життя та сорокових роковин наукової діяльності. Т. 3 : Матеріяли до бібліографії друкованих праць академіка Грушевського за 1905—1928 рр. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.] / Всеукр. акад. наук ; упоряд.: Д. Балика та ін. — У Києві: Київ. Окрліт, 1929. — 104 с., 1 арк. портр.
- Твори Михайла Грушевського у фондах Одеської національної бібліотеки: каталог: до 150-річчя від дня народж. [Архівовано 29 вересня 2020 у Wayback Machine.] / М-во культури України, Одес. Нац. наук. б-ка ; упоряд. А. В. Іванченко. — Одеса: ОННБ, 2016. — 87 с.
- http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=693 [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Мельниченко В. Михайло Грушевський: «Я оснувався в Москві, Арбат 55». [Архівовано 11 серпня 2020 у Wayback Machine.] — М. : ОЛМА-ПРЕСС, 2005. — 500 с.
- Bidlo J. Michal Hruševs'kyj / napsal Jaroslav Bidlo. — Praha: Nákladem České akademie věd a uměni, 1935. — 43 s. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- Hrushevsky M. The historical evolution of the Ukrainian problem / Michaelo Hrushevsky ; translated with the kind permission of the editor of La Revue politique internationale by George Raffalovich. — London: Garden city press. ltd., Letchworth, 1915. — 58, 2 р. [Архівовано 24 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- Київські збірники: історії й археології, побуту й мистецтва. Зб. 1 / Всеукр. акад. наук ; під заг. ред. акад. М. Грушевського. — Київ: Вид. Акад. комісія історії Києва, 1931. — 369 с. [Архівовано 24 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Горний, Михайло (1997). Українці Холмщини і Підляшшя (Українська) . Львів, Пекарська, 11.: Обласна книжкова друкарня. с. 1 - 663 с.