Микола I (російський імператор) — Вікіпедія
Микола I рос. Николай Павлович Гольштейн-Готторп-Романов | ||||
![]() Франц Крюгер, 1852 | ||||
![]() | ||||
| ||||
---|---|---|---|---|
19 листопада (1 грудня) 1825 — 18 лютого (2 березня) 1855 (де-факто з 13 (25) грудня 1825) | ||||
Коронація: | 22 серпня (3 вересня) 1826 | |||
Прем'єр-міністр: | Петро Васильович Лопухін (1825—1827) Віктор Павлович Кочубей (1827—1838) Микола Миколайович Новосильцев (1834—1838) Іларіон Васильович Васильчаков (1838—1847) Василь Васильович Левашов (1848—1856) | |||
Попередник: | Константин І | |||
Наступник: | Олександр II | |||
| ||||
19 листопада (1 грудня) 1825 — 18 лютого (2 березня) 1855 | ||||
Коронація: | 12 (24) травня 1829 | |||
Губернатор: | Юзеф Зайчонек (1815—1826) Іван Паскевич (1831—1856) | |||
Попередник: | Константин І | |||
Наступник: | Олександр II | |||
| ||||
19 листопада (1 грудня) 1825 — 18 лютого (2 березня) 1855 (де-факто з 13 (25) грудня 1825) | ||||
Губернатор: | Арсеній Закревський (1823—1831) Олександр Меншиков(1831—1854) Федір фон Берг (1854—1861) | |||
Попередник: | Константин І | |||
Наступник: | Олександр II | |||
Ім'я при народженні: | рос. Николай Павлович Романов | |||
Народження: | 25 червня (6 липня) 1796 Царське Село, Російська імперія | |||
Смерть: | 18 лютого (2 березня) 1855 (58 років) Зимовий палац, Санкт-Петербург, Російська імперія | |||
Причина смерті: | пневмонія | |||
Поховання: | Петропавлівський собор | |||
Країна: | Російська імперія | |||
Релігія: | імперське православ'я | |||
Рід: | Гольштейн-Готторп-Романови | |||
Батько: | Павло I | |||
Мати: | Марія Федорівна | |||
Шлюб: | Шарлотта Прусська (Олександра Федіровна) | |||
Діти: | Олександр II, Марія Миколаївна, Ольга Миколаївна, Олександра Миколаївна, Костянтин Миколайович, Миколай Миколайович, Михайло Миколайович. | |||
Монограма: | ![]() | |||
Нагороди: | ||||
| ||||
|
![]() | Нейтральність цієї статті під сумнівом. (січень 2020) |
Мико́ла I Гольштейн-Готторп-Рома́нов (Гольштейн-Готторп-Романов Микола Павлович; рос. Гольштейн-Готторп-Романов Николай Павлович; 25 червня (6 липня) 1796 — 18 лютого (2 березня) 1855) — російський імператор (1825—1855). Третій син Павла І. Період його правління позначився зміцненням самодержавства. Прозваним Левом Толстим (який був негативно налаштований до нього) як «Ніколай Палкін».
Павло I | ||||||||||||||||
Микола I | ||||||||||||||||
Софія Марія Доротея Авґуста Луїза Вертемберзька | ||||||||||||||||
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/01/The_Monument_to_Nicholas_I.jpg/300px-The_Monument_to_Nicholas_I.jpg)
Зайняв престол після раптової смерті свого брата, імператора Олександра І та придушення повстання декабристів у 1825.
Самодержавницька, великоросійська, реакційна політика Миколи І знайшла своє відбиття й в офіційній державній ідеології, що виникла і панувала за його правління. Це була теорія офіційної народності, укладена міністром народної просвіти графом Уваровим. Її серцевиною стала особлива концепція історичного розвитку Росії. Керуючись цією теорією, начальник жандармерії Олександр Бенкендорф писав, що «Минуле Росії дивовижне, теперішнє більш ніж прекрасне, майбутнє вище за все, що може собі уявити найпалкіша уява»[1].
У 1839—1843 роках міністром фінансів Є. Ф. Канкріним проведена грошова реформа, що тимчасово зміцнила фінансову систему Російської імперії.
При Миколі І величезну роль в державному управлінні відіграла особиста канцелярія імператора і особливо її «Третій відділ» — управління таємної політичної поліції і жандармерія. В 1830—1831 придушив національно-визвольне повстання в Польщі, був одним з організаторів розгрому Угорської революції 1848—1849.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/47/%D0%9F%D0%B0%D0%BC%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D0%9D%D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BB%D0%B0%D1%8E_I_%D0%B2_%D0%9A%D0%B8%D0%B5%D0%B2%D0%B5.jpg/200px-%D0%9F%D0%B0%D0%BC%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D0%9D%D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BB%D0%B0%D1%8E_I_%D0%B2_%D0%9A%D0%B8%D0%B5%D0%B2%D0%B5.jpg)
Політика Миколи І щодо України була спрямована на повну нівеляцію національних особливостей, прав і традицій українського народу.
В Україні здійснювалася систематичне зросійщення в усіх галузях життя, щоб знищити будь-які відмінності України, навіть офіційно вживану назву «Малоросія» здебільшого стали замінювати терміном рос. «Юго-Западная Россия»[2].
Після повстання 1830—1831 у Правобережній Україні російському дворянству масово надавали сконфісковані у поляків маєтки. Уряд імперії сприяв просуванню російських поміщиків у Лівобережну Україну. У Південній Україні, що на той час звалася «Новоросією», російським урядовцям роздавали землі, що залишилися не розданими за Григорія Потьомкіна.
Ще наочнішим було зросійщення українських міст: уряд імперії сприяв просуванню до них російських купців, переважно заможніших, ніж українські. У значних містах українських купців переселяли на околиці міст. У структурі міст їм надавали III гільдію, рідше — II-гу, тоді як російським — першу та другу.
У 1831 скасовано у лівобережних містах Магдебурзьке право, а в 1842 — Литовський статут. У Києві скасовано утримувану коштом міста міліцію чисельністю 2000 вояків, що носили козацький одяг.
У 1832 закрито Крем'янецький ліцей, де навчалися переважно поляки, а його бібліотеку й наукові збірки вивезено до Київського університету.
У 1839 Полоцьким собором скасовано Греко-католицьку церкву у Правобережній Україні. Провадилася боротьба проти українського національно-визвольного руху (арешт членів Кирило-Мефодіївського братства, переслідування та заслання Тараса Шевченка).
У той же час за Миколи I Київ починає ставати справжнім європейським містом із сучасною інфраструктурою та плануванням, засновано Імператорський університет Св. Володимира, указ про що був підписаний 8 листопада 1833.
Основним напрямком зовнішньополітичної діяльності уряду Миколи І стала підтримка реакційних режимів в усій Європі. За Миколи І Росія вела війни за завоювання Кавказу і Середньої Азії, а також російсько-іранську 1826—1828 і російсько-турецьку 1828—1829 війни. Поразка Росії у Кримській війні 1853—1856 стала причиною глибокої кризи всього режиму, встановленого Миколою І і прискорила його смерть.
- ↑ Идейная борьба 30—40-х годов: Охранители [Архівовано 5 липня 2015 у Wayback Machine.] // Николай Троицкий (рос.)
- ↑ Полонська-Василенко Н. Історія України: У 2 т. Т. 2. Від середини XVII століття до 1923 року.— К.: Либідь, 1992.— 608 с. ISBN 5-325-00300-3
- В. С. Шандра. Микола I, Микола Павлович [Архівовано 13 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 6 : Ла — Мі. — С. 641. — ISBN 978-966-00-1028-1.
- Ковальов Денис Вплив російського царизму на зародження модерної нації у Фінляндії за доби Ніколая І [Архівовано 7 серпня 2016 у Wayback Machine.]
- Корсак Іван Отаман Чайка: роман /І. Ф. Корсак.-К.:Ярославів Вал, 2010.- 187с.
- Полонська-Василенко Н. Історія України: У 2 т. Т. 2. Від середини XVII століття до 1923 року.— К.: Либідь, 1992.— 608 с. ISBN 5-325-00300-3
- Н. Ф. Сербіна. Микола I // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т./Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. — К.:Знання України, 2004 — Т.2 — 812с. ISBN 966-316-045-4
- В. Шандра. Микола I // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.448 ISBN 978-966-611-818-2
- Микола I // Шевченківська енциклопедія: — Т.4:М—Па : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський.. — Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2013. — С. 203-204.