П'єси Вільяма Шекспіра — Вікіпедія
Драматичні твори становлять більшу частину творчої спадщини Вільяма Шекспіра. Імовірно, першою його п'єсою стала трагедія «Тіт Андронік» (бл. 1594), за іншою версією — три частини «Генріха VI[en]»; останньою п'єсою, ймовірно, — «Генріх VIII», написана спільно з Джоном Флетчером.
![]() | Ця стаття містить текст, що не відповідає енциклопедичному стилю. (вересень 2023) |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/73/Carl_Gehrts_Petruccios_Hochzeit_1885.jpg/220px-Carl_Gehrts_Petruccios_Hochzeit_1885.jpg)
За літературними засобами його можна назвати періодом наслідування: Шекспір ще весь у владі своїх попередників. За настроєм цей період прибічники біографічного підходу до дослідження творчості Шекспіра визначали як період ідеалістичної віри в кращі сторони життя: «З захопленням карає молодий Шекспір вади у своїх історичних трагедіях і з захопленням оспівує високі і поетичні почуття — дружбу, самопожертву і особливо любов» (Венгеров).
У трагедії «Тіт Андронік » Шекспір повною мірою віддав данину традиції сучасних йому драматургів утримувати увагу глядачів нагнітанням пристрастей, жорстокістю і натуралізмом[en]. Жахи «Тіта Андроніка» — пряме і безпосереднє відображення жахів п'єс Кіда[ru] і Марлоу.
Ймовірно, першими п'єсами Шекспіра були три частини «Генріха VI». Джерелом для цієї і наступних історичних хронік слугували «Хроніки» Холіншеда[ru]. Тема, яка об'єднує всі шекспірівські хроніки, — зміна низки слабких і нездатних правителів, які привели країну до усобиць і громадянської війни і відновлення порядку з приходом до влади династії Тюдорів. Подібно до Марлоу в «Едуарді II», Шекспір не просто описує історичні події, а досліджує мотиви, що ховаються за вчинками героїв.
«Комедія помилок» — рання, «учнівська» комедія, комедія положень. За звичаєм того часу, переробка п'єси сучасного англійського автора, джерелом для якої стала комедія Плавта «Менехми», що описує пригоди братів-близнюків. Дія відбувається в Ефесі, мало схожому на давньогрецьке місто: автор переносить прикмети сучасної йому Англії в античну обстановку. Шекспір додає сюжетну лінію двійників-слуг, тим самим заплутуючи дію ще більше. Характерно, що вже в цьому творі присутне звичайне для Шекспіра змішання комічного і трагічного: старому Егеону, який мимоволі порушив ефеський закон, загрожує страта, і тільки через низку неймовірних збігів, безглуздих помилок, у фіналі до нього приходить порятунок. Перебивка трагічного сюжету комічною сценою навіть в найпохмуріших творах Шекспіра — це укорінене в середньовічній традиції нагадування про близькість смерті і, в той же час, безперервність плину життя і постійне його оновлення.
На грубуватих комічних прийомах побудована п'єса «Приборкання норовливої», створена в традиціях фарсової комедії. Це варіація популярного у лондонських театрах в 1590-х роках сюжету про втихомирення дружини чоловіком. У захопливому двобої сходяться дві непересічні особистості і жінка зазнає поразки. Автор проголошує непорушність встановленого порядку, де головою сім'ї є чоловік.
У наступних п'єсах Шекспір відходить від зовнішніх комедійних прийомів. «Марні зусилля кохання» — комедія, створена під впливом п'єс Лілі, які той писав для постановки в театрі масок при королівському дворі і в аристократичних будинках. Попри досить просту фабулу п'єса являє собою безперервний турнір, змагання персонажів у дотепних діалогах, складній словесній грі, створенні віршів і сонетів (до цього часу Шекспір вже володів непростою віршованою формою). Мова «Марних зусиль кохання» — химерний, квітчастий, так званий евфуїзм, — це мова англійської аристократичної верхівки того часу, що стала популярною після виходу в світ роману Лілі «Евфуєс, або Анатомія дотепності».
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a3/DickseeRomeoandJuliet.jpg/220px-DickseeRomeoandJuliet.jpg)
Близько 1595 року Шекспір створює одну з найвідоміших своїх трагедій — «Ромео і Джульєтта», — історію розвитку людської особистості в боротьбі з зовнішніми обставинами за право на любов. Для своєї версії «Ромео і Джульєтти» Шекспір, можливо, використав переробку старого тексту, залишену «академіками» (колом драматургів, які мали університетські дипломи)[1]. Прозвучавши спочатку в новелі Луїджі Да Порто[ru] (1485—1529), оповідь про гірку долю Ромео і Джульєтти (1524) була підхоплена іншими італійськими авторами (Банделло, Больдьєрі, Ґрото[ru]) і далі поширилася в європейській літературі. В Англії відомий сюжет був покладений Артуром Бруком[en] в основу поеми «Трагічна історія Ромеуса і Джульєтти» (Arthur Brooke. The tragicall Historye of Romeus and Juliet, 1562)[2]. Ймовірно, твір Брука і став джерелом для Шекспіра. Він посилив ліризм і драматизм дії, переосмислив і збагатив характери персонажів, створив поетичні монологи, що розкривають внутрішні переживання головних героїв, таким чином перетворивши ординарний твір у ренесансну поему про кохання. Це трагедія особливого типу, лірична, оптимістична, незважаючи на загибель головних героїв у фіналі. Їхні імена стали загальним позначенням вищої поезії пристрасті.
Приблизно 1596 роком датується ще один з найвідоміших творів Шекспіра «Венеціанський купець». Шейлок так само, як і ще один знаменитий єврей єлизаветинської драми — Варавва («Мальтійський єврей» Марло), жадає помсти. Але, на відміну від Варавви, Шейлок, що залишається негативним персонажем, набагато складніший. З одного боку це жадібний, хитрий, навіть жорстокий лихвар, з іншого — ображений чоловік, образа якого викликає співчуття. Знаменитий монолог Шейлока про тотожність єврея і будь-якої іншого людини «Та хіба у жида немає очей?..» (акт III, сцена 1) визнається деякими критиками кращою промовою на захист рівноправності євреїв у всій літературі. У п'єсі протиставляються влада грошей над людиною і культ дружби — невід'ємної складової життєвої гармонії.
Незважаючи на «проблемність» п'єси і драматизм сюжетної лінії Антоніо і Шейлока, за своєю атмосферою «Венеціанський купець» наближений до п'єс-казок, подібних до «Сну літньої ночі» (1596). Чарівна п'єса була написана ймовірно для урочистостей з нагоди весілля одного з єлизаветинських вельмож. Вперше в літературі Шекспір наділяє фантастичних істот людськими слабкостями і суперечностями, створюючи характери. Як завжди, він перешаровує драматичні сцени комічними: афінські майстри, вельми схожі на англійських робітників, старанно і невміло готують до весілля Тезея і Іпполіти п'єсу «Пірам і Фісба», що являє собою історію нещасливого кохання, розказану в пародійній формі. Дослідників здивував вибір сюжету для «весільної» п'єси: її зовнішня фабула — непорозуміння між двома парами закоханих, що вирішуються лише завдяки добрій волі Оберона і чаклунству, насмішка над жіночими примхами (раптова пристрасть Титанії до Основи), — висловлює вкрай скептичний погляд на любов. Однак цей «один з найпоетичніших творів» має серйозний підтекст — возвеличення щирого почуття, що має під собою моральну основу[3].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c2/Gr%C3%BCtzner_Falstaff_mit_Kanne.jpg/220px-Gr%C3%BCtzner_Falstaff_mit_Kanne.jpg)
С. О. Венгеров бачив перехід до другого періоду «у відсутності тієї поезії молодості, яка так характерна для першого періоду. Герої ще молоді, але вже порядно пожили і головне для них у житті — насолода. Порція пікантна, жвава, але вже ніжною принади дівчат з „Двох веронців“, а тим більше Джульєтти в ній зовсім немає».
В цей же час Шекспір створює безсмертний і цікавий тип, якому досі не було аналогів у світовій літературі — сера Джона Фальстафа[ru]. Успіх обох частин «Генріха IV» не в останню чергу заслуга цього самого яскравого персонажа хроніки, який відразу став популярним. Персонаж безсумнівно негативний, але зі складним характером. Матеріаліст, егоїст, людина без ідеалів: честь для нього ніщо, спостережливий і проникливий скептик. Він заперечує почесті, владу і багатство, гроші йому потрібні лише як засіб отримати їжу, вино і жінок. Але сутність комізму, зерно образу Фальстафа не тільки його дотепність, але й веселий сміх над самим собою і навколишнім світом. Його сила в знанні людської природи, йому огидне все, що зв'язує людину, він — уособлення свободи духу і безпринципності. Людина епохи, що минає, він не потрібен там, де держава могутня. Розуміючи, що такий персонаж недоречний у драмі про ідеального правителя, в «Генріху V» Шекспір прибирає його: глядачам просто повідомляють про смерть Фальстафа. За традицією прийнято вважати, що на прохання королеви Єлизавети, яка бажала побачити Фальстафа на сцені ще раз, Шекспір воскресив його у «Віндзорських насмішницях». Але це лише бліда копія колишнього Фальстафа. Він розгубив своє знання навколишнього світу, немає більше здорової іронії, сміху над самим собою. Залишився лише самовдоволений пройдисвіт[4][5].
Набагато вдалішою стала спроба знову повернутися до фальстафівського типу в заключній п'єсі другого періоду — «Дванадцятій ночі». Тут ми в особі сера Тобі і його антуражу маємо ніби друге видання сера Джона, правда, без його іскристої дотепності, але з тим сами заразливим добродушним жуїрством. Відмінно також вкладається в рамки переважно «фальстафівського» періоду грубувата насмішка над жінками у «Приборканні норовливої».
Третій період його художньої діяльності, що приблизно охоплює 1600-1609 роки, прихильники суб'єктивістського біографічного підходу до творчості Шекспіра називають періодом «глибокого душевного мороку», вважаючи ознакою зміненого світовідчуття появу персонажа-меланхоліка Жака в комедії «Як вам це сподобається» і називаючи його попередником Гамлета. Однак деякі дослідники вважають, що Шекспір в образі Жака лише висміював меланхолію[6], а період нібито життєвих розчарувань (за версією прихильників біографічного методу) насправді не підтверджується фактами біографії Шекспіра. Час створення драматургом найбільших трагедій збігається з розквітом його творчих сил, вирішенням матеріальних труднощів і досягненням високого положення в суспільстві.
Близько 1600 року Шекспір створює «Гамлета», на думку багатьох критиків, — найглибший свій твір. Шекспір зберіг сюжет відомої трагедії помсти, але всю увагу переніс на духовний розлад, внутрішню драму головного героя. У традиційну драму помсти був уведений герой нового типу. Шекспір випередив свій час — Гамлет не звичний трагічний герой, який здійснює помсту заради Божественної справедливості. Приходячи до висновку, що одним ударом неможливо відновити гармонію, він переживає трагедію відчуження від світу і прирікає себе на самотність. За визначенням Л. Ю. Пінського, Гамлет — перший герой світової літератури, що «рефлектує»[7].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/39/Cordelia_-_William_Frederick_Yeames.jpg/220px-Cordelia_-_William_Frederick_Yeames.jpg)
Герої «великих трагедій» Шекспіра — видатні люди, в яких змішано добро і зло. Стикаючись з дисгармонією навколишнього світу, вони здійснюють нелегкий вибір — як існувати в ньому, вони самі творять свою долю і несуть всю повноту відповідальності за це.
В цей самий час Шекспір створює драму «Міра за міру». Незважаючи на те, що в Першому фоліо 1623 року її віднесено до комедій, комічного у цьому серйозному творі про неправедного суддю майже немає. Її назва відсилає до повчання Христа про милосердя[8], по ходу дії одному з героїв загрожує смертельна небезпека, а фінал, де укладається відразу кілька шлюбів, можна вважати умовно щасливим. Цей проблемний твір не вкладається у певний жанр, а існує на межі жанрів: простуючи до мораліте, він спрямований до трагікомедії[9].
Справжня мізантропія проступає лише в «Тімоні Афінському» — історії щедрої і доброї людини, розореної тими, кому він надавав допомогу і став людиноненависником. П'єса залишає важке враження, незважаючи на те, що невдячні Афіни після смерті Тімона зазнають кари. На думку дослідників, Шекспіра спіткала невдача: п'єса написана нерівною мовою і поряд з перевагами має ще більші недоліки. Не виключається можливість того, що над нею працював не тільки Шекспір. Характер самого ж Тімона не вдався, іноді він справляє враження карикатури, інші персонажі просто бліді[10]. Переходом до нової смуги шекспірівської творчості можна вважати «Антонія та Клеопатру». В «Антонії та Клеопатрі» талановитий, але позбавлений будь-яких моральних засад хижак з «Юлія Цезаря» оточений істинно-поетичним ореолом, а напівзрадниця Клеопатра геройською смертю значною мірою спокутує свої гріхи.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/William_Hamilton_Prospero_and_Ariel.jpg/220px-William_Hamilton_Prospero_and_Ariel.jpg)
Четвертий період, якщо не зважати на п'єсу «Генріх VIII» (деякі дослідники вважають, що вона написана в співавторстві з Джоном Флетчером), охоплює лише три-чотири роки і чотири п'єси — так звані «романтичні драми» або трагікомедії[11]. У п'єсах останнього періоду важкі випробування підкреслюють радість порятунку від лих. Наклеп викривається, невинність виправдовує себе, вірність отримує нагороду, божевілля ревнощів не має трагічних наслідків, закохані з'єднуються в щасливому шлюбі. Оптимізм цих творів критиками сприймається як знак примиреності їх автора. «Перікл[ru]», п'єса, що істотно відрізняється від усього раніше написаного, знаменує появу нових творів. Наївність, що межує з примітивністю, відсутність складних характерів і проблем, повернення до побудови дії, характерноЇ для ранньої англійської ренесансної драми, — все вказує на те, що Шекспір перебував у пошуку нової форми. «Зимова казка» — химерна фантазія, розповідь «про неймовірне, де все можливо». Історія про ревнивця, що поступився злу і терпить душевні муки, а своїм каяттям заслужив прощення. У фіналі добро перемагає зло, на думку одних дослідників, стверджуючи віру в гуманістичні ідеали, на думку інших — торжество християнської моралі. «Буря» найбільш вдала з останніх п'єс і, в деякому розумінні, фінал творчості Шекспіра. Замість боротьби тут панує дух гуманності, всепрощення. Поетичні дівчата, створені тепер — Марина з «Перікла», Утрата з «Зимової казки», Міранда з «Бурі» — це образи прекрасних у своїй чесноті дочок. Дослідники схильні бачити в заключній сцені «Бурі», де Просперо відрікається від свого чарівництва і йде на спочинок, прощання Шекспіра зі світом театру.
- ↑ «Уильям Шекспир. Биография и творческий путь драматурга в Театре Глобус». О. Николаева
- ↑ «Уильям Шекспир. Ромео и Джульетта: история сюжета, текста и переводов трагедии» О. Николаева
- ↑ Предисловие к пьесе «Сон в летнюю ночь» Батюшкова Ф. Д.
- ↑ Браун Ф. А. Виндзорские проказницы // Шекспир В. Полное собрание сочинений. / Библиотека великих писателей под ред. С. А. Венгерова. СПб.: Брокгауз-Ефрон, 1903. Т. 2. С. 434—445.
- ↑ Э. Бёрджес. Уильям Шекспир. Гений и его эпоха. — М.: Центрполиграф, 2001, с. 229—233. ISBN 5-227-01302-0
- ↑ А. А. Аникст. Гамлет, принц датский
- ↑ Шайтанов И. О.[ru] Зарубежная литература. 10—11 классы. Методические советы.
- ↑ Pope E. M. The Renaissance Background of Measure for Measure//Twentieth century interpretations of Measure for Measure/Ed. by G. L. Geckle. Englewood Cliffs. New York, 1970. P. 51
- ↑ Шайтанов И. О. Две «неудачи»: «Мера за меру» и «Анджело». Вопросы литературы, 2003, № 1.
- ↑ Радлов Э. Тимон Афинский // Шекспир В. Полное собрание сочинений / Библиотека великих писателей под ред. С. А. Венгерова. СПб.: Брокгауз-Ефрон, 1903. Т. 3. С. 504—513
- ↑ Рацкий И.[ru] Проблема трагикомедии и последние пьесы Шекспира // Театр. 1971. № 2.
- Канва // Літературознавча енциклопедія : у 2 т. / авт.-уклад. Ю. І. Ковалів. — Київ : ВЦ «Академія», 2007. — Т. 1 : А — Л. — С. 458.
![]() | В іншому мовному розділі є повніша стаття Shakespeare's plays (). Ви можете допомогти, розширивши поточну статтю за допомогою перекладу з англійської.
|