Смбат I — Вікіпедія
Смбат I вірм. Սմբատ I | |||
| |||
---|---|---|---|
890 — 913[1]/914[2] | |||
Попередник: | Ашот I Великий | ||
Спадкоємець: | Ашот II Залізний | ||
Народження: | 850 Анійське царство, Вірменія | ||
Смерть: | 913 Алинджакала, Анійське царство | ||
Причина смерті: | обезголовлення | ||
Поховання: | Арцваніст | ||
Національність: | вірмени | ||
Релігія: | Вірменська апостольська церква | ||
Рід: | Багратіди | ||
Батько: | Ашот I | ||
Мати: | Katranide Id | ||
Діти: | Ашот, Абас | ||
Смбат I (вірм. Սմբատ I) (890—близько 913) — цар Вірменії у 890—913[1]/914[2] роках. Представник династії Багратідів.
Син Ашота I. Смбат I продовжив політику свого батька, зокрема, політику сильної централізованої влади[3]. Розширив межі вірменської держави[3]. Як і його батько, був визнаний Візантією як «архонт архонтів». Це свідчить про те, що Смбат мав домінантну владу відносно до решти правителів Закавказзя[4].
Владі Смбата I протистояв рід Арцруні, а арабський уряд робив усе, щоб завадити процвітанню сильної централізованої вірменської державності. Через це протистояння Смбату не вдалось завоювати Двін та проголосити його столицею. Не вдалось і покінчити з владою Арцруні у Васпуракані. Амір Азербайджану Юсуф ібн Абу Садж вирішив скористатись конфліктом Багратідів та Арцруні, і в нього вийшло перетягнути Арцруні на свій бік. 908 року він від імені каліфа, назло Багратідам, призначив Гагіка Арцруні царем і той вступив на вірменський трон. Проти Смбата були налаштовані й інші князі. Таким було становище у Вірменії, коли Юсуф зі своїм військом увійшов до Вірменії. Смбат I зі своїм невеличким загоном зачинився у «Синій фортеці», але після тривалої блокади був змушений здатись, зокрема тому, що інші вірменські князі залишили його. За наказом Юсуфа 914 року Смбату було відтято голову, а його тіло було розіп'ято на хресті у Двіні[2].
- ↑ а б V. Minorsky. Studies in Caucasian History. — CUP Archive, 1953. — С. 104.
- ↑ а б в The Armenians in the Medieval Islamic World: The Arab Period in Armnyah Seventh to Eleventh Centuries — Seda Parsumean-Tatoyean, Seta B. Dadoyan; стор. 115
- ↑ а б Ованес Драсханакертці. гл. XXXI // Історія Вірменії. — Єр., 1986.
- ↑ Степаненко В. П. З історії вірменсько-візантійських відносин другої половини X—XI століття // Антична давнина й середньовіччя. — 1978. — Вип. 15. — С. 43—51.
М. Нерсісян. протиборство центральних князівств і нахарарств // Історія вірменського народу. — Єреван : Єреванський університет, 1985. — С. 154-155.(вірм.)