Сінгури — Вікіпедія
село Сінгури | |
---|---|
Країна | ![]() |
Область | Житомирська область |
Район | Житомирський район |
Громада | Новогуйвинська селищна громада |
Код КАТОТТГ | UA18040350210020675 |
Основні дані | |
Засноване | 1584 |
Населення | 1737 |
Площа | 3,454 км² |
Густота населення | 502,90 осіб/км² |
Поштовий індекс | 12444 |
Телефонний код | +380 412 |
Географічні дані | |
Географічні координати | 50°10′11″ пн. ш. 28°39′28″ сх. д. / 50.16972° пн. ш. 28.65778° сх. д.Координати: 50°10′11″ пн. ш. 28°39′28″ сх. д. / 50.16972° пн. ш. 28.65778° сх. д. |
Середня висота над рівнем моря | 219 м |
Місцева влада | |
Адреса ради | 12444, Житомирська обл., Житомирський р-н, с. Сінгури, вул. Михайла Грушевського, 1 |
Карта | |
Мапа | |
![]() | |
|
Сінгури́[1] — село в Україні, в Житомирському районі Житомирської області. Населення становить 1737 осіб.
Через село тече річка Волиця, ліва притока Коденки.
Люди в околицях села жили з ранньослав'янських часів. Поруч з селом знаходяться кургани VI-ХІІІ ст., в селі до середини XX ст. існувало[2] городище-замчище ХІІ-ХІІІ та XVI—XVIII ст, поблизу печери.[3]
Існує аматорська легенда: територія, де зараз розташоване село, належала польському графу Гурі. Там же проживав його син. Він був дуже заможний і перед смертю всі свої скарби заховав неподалік свого маєтку — у лісах. Всіх, хто брав у цьому участь також було поховано на тому ж місці. Із тих часів селище назвали СинГури. В місцевих жителів існує інша легенда. У володаря земель був син — звали його Гурі, в 16 років він втопився в місцевому ставку, от в честь його батько і назвав село Син Гурі.
Щоправда, родина Синкгурів дійсно володіла цими землями.
Приписне село під назвою Рудники (назва походить від струмка Гнила Рудка, притоки Гуйви), де проживало 9 чоловік, згадується 1471 року в інвентарі міста Житомира під час люстрації Київської землі князівством Литовським.[4]
На початку XVI століття землі в окрузі Шумська та Троянова переходять у власність Грицька Воронича, а в середині століття – Василю Тишкевичу.[5]
1584 року в Книзі Київського підкоморського суду у Житомирському повіті зустрічається пан Андрій Тимофійович Синкгур з сином Іваном, власник замку (маєтку) Рудники, граничного з селищем Прєжовом, Семена Івановича Прєжовського.[6] Рід Синкгурів –тюрського походження[7].
В актах Житомирського городцького уряду 1588 року згадується власник села – шляхтич Іван Андрійович Сингур з дружиною Пелагеєю та донькою Марією (дружина Григорія Кочурського).
Документальна згадка під назвою Сингури 16 квітня 1665 року, в заяві старости Житомирського Яна-Остафія Тишкевича (польськ. — Jan Ostafi Tyszkiewicz) про те, що отриманий ним по заставі маєток Сингури, придбаний у невістки[8] Олени Воронич (донька Федора Олександровича), вдови Кшиштофа за 400 злотих, спорожнів внаслідок міжусобної війни. Млин та двір зруйновані, від греблі лишився лиш слід.[9]
Також згадується 22 лютого 1701 р. в скарзі Олександри Головинської (до шлюбу Воронич) з Шумська на Мартина і Михайла Микульських, дядька її Філона Олександровича (також дядько Олені Тишкевич) та сина його Михайла Вороничів, які відмовлялися повернути їй взяті у неї гармати та мортири, якими вони зміцнювали оборону свого замку в Сингурах під час козацьких смут.[10]
В актах інвентарного опису села 1736 року, у власності Франциски Глембоцької (до шлюбу — Горайська, праонука Кшиштофа Тишкевича) вказано двір на два будинки з пічками та будинком для челяді з коморою, фільварок, стару винницю. Війт Тарас. Повинності підданих селян — по дню панщини управителю, по мотку пряжі випрясти. Млин один в Сінгурах, другий — на річці Гуйві, орендовані корчмарем.
У 1746 році на кошти прихожан в селі була побудована церква Воздвиження честного Хреста. Пізніше з'явилась церковно-приходська школа.
На 1754 рік село у власності Брацлавського підстолія (1746—1770 рр.), стольника Київського (1770—1784 рр.), дворянина Феліціана Глембоцького (польськ. — Głębocki Felicjan), сина Антонія та Франциски (польськ.— Antoniego i Franciszki z Gorajskich). Близько 1768 року, по смерті Ядвиги Воронцович, втратив землі та виплатив кошти на користь спадкоємиці Воронич. Проте, суд зобов'язав повернути землі Коденського ключа та частину Солотвина Феліціану і його спадкоємцям.[11]
Відносилось до Житомирського повіту Київського воєводства.
З 1793 року у складі Троянівської волості Житомирського повіту Волинської губернії Російської імперії.
У 1839 році частину Сінгурів у дворянина Ігнація Антоновича Трипольського (польськ. — Ignacy Trypolski, його мати Катерина Йосипівна з Глембоцьких — племінниця Феліціана)[12], викупив Адам Андрійович Вітошинський (польськ. — Adam Witoszyński).[13]
Станом на 1860 рік селом володіли Вітошинський (81 десятина 1200 сажнів), Розенберг (133 десятини 2161 сажнів), Уляницький (263 десятини 704 сажні) та Яновський (415 десятин).[14]
Наприкінці XIX століття Сінгури належали двом родинам — Єзерським та Трипольським.[15]
У 1906 році в селі проживало 616 чоловік.
На 1913 рік працювали бакалійна та винна лавка, паровий млин Бубнова А. І.
Землями села володіли Вержбицька Я. К., Карпович Є. А., Чайковський А.[16]
У 1928 році чотири класну школу переведено у будинок Бубнової — садибі першої чверті ХІХ ст, а згодом школа стала семирічною.[17] Церкву зруйнували, а на її місці влаштували склад. Із дерев'яного матеріалу церкви було побудовано амбар склад для зерна і у зовсім іншій стороні села. І досі можна бачити намальовані ліки святих на дошках з церкви.
Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, проведеного урядом СРСР 1932—1933. За даними Державного архіву Житомирської області, під час голодомору померло 89 чоловік.[18]
До Червоної армії мобілізовано 227 жителів села, 120 з них загинуло.
Під час окупації нацисти влаштували в приміщенні школи стайню.
Село зайняте Червоною армією 31 грудня 1943 року.
У 1957, 1959 та 1962 роках на братських могилах встановлено пам'ятники: могила поблизу школи (23 чол.), також — дві на кладовищі (13 чол. та 126 чол.) та на околиці села (44 чол.).
У 1974 році поблизу районного Будинку культури встановлено пам'ятник воїнам-односельчанам, які загинули.
У 1978 році збудовано нове приміщення школи.
Було центром Сінгурівської сільської ради.
У Сінгурах працює загальноосвітня школа І — ІІІ ступенів, дошкільний навчальний заклад «Дивограй», музична школа.
На місці розібраного радянською владою храму, тепер новий Свято-Хрестовоздвиженський храм ПЦУ — від 2 лютого 2019 року[19]. Навесні 2014 року були освячені дзвони. Також у селі є церква адвентистів.
В 1992 році при Будинку культури Машковським М. В. створено вокально-інструментальний ансамбль «Джерела». Також тут працює народний хор та хореографічний колектив «Посмішка».
З 2000 року в селі запрацював цех по переробці м'яса, відомий як «Сінгурівські ковбаси».
В будівлі парового млина, що зберігся, відкрито ресторан.
25 серпня 2023 року під час зіткнення двох навчально-бойових літаків L-39 майора В'ячеслава Мінки та майора Сергія Проказіна[20] біля с. Сінгури на Житомирщині[21] загинув капітан Андрій Пільщиков. Про смерть майора Андрія Пільщикова повідомив телеканал CNN[22] і широко висвітлили українські ЗМІ, які опублікували повні архівні фотографії, на яких можна розпізнати його обличчя[23].
Від початку повномасштабного вторгнення громада с. Сінгури бере активну участь у зміцненні обороноздатності країни. З 02.03.2022 р, працює Громадська організація «Волонтерський рух «Обʼєднані». Організація створена активними громадянами, які у свій вільний час допомагають ЗСУ.
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року[24]:
Мова | Кількість | Відсоток |
---|---|---|
українська | 1683 | 96.89% |
російська | 51 | 2.94% |
білоруська | 1 | 0.06% |
інші/не вказали | 2 | 0.11% |
Усього | 1737 | 100% |
- Марцинюк Трохим Пилипович — член Української Центральної Ради (1917—1918 рр.).
- Вознюк Артем Михайлович – 16.07.1990 – 16.10.2022р.р. У квітні 2022 року був призваний на військову службу під час загальної мобілізації до лав Збройних Сил України. Життя Героя обірвалося під час боїв у м. Бахмут Донецької області. Похоронений на кладовищі села Сінгури.
- Волощук Леонід Іванович, 25.11.1977 - 18.06.2022р.р. житель с. Сінгури Житомирського району. Строкову військову службу проходив у Чорноморському флоті в місті Очаків Миколаївської області. Довгий час служив у десантній групі при аеродромі у селищі міського типу Озерне. З початку військової агресії росії проти України добровольцем пішов на фронт. Воював на Сході України. В напрямку м. Костянтинівка Донецької області, Леонід Іванович отримав поранення несумісне з життям. Похоронений на кладовищі села Сінгури.
- Джоджек Петро Федорович, 26.01.1965 р.-13.02.2024 р. народився в м. Болехів, проживав разом із сімʼєю в с. Сінгури, брав участь в АТО з 2014 р., під час широкомасштабного вторгнення з 25.02. 2022 р. пішов добровольцем до 115 ТРО, загинув в Покровському районі, с. Костянтинопольське.
Найбільш за все любив Україну!
- ↑ Карта Волинської губернії Шуберта Ф.Ф. Архів оригіналу за 3 жовтня 2016.
- ↑ Археологія та стародавня історія Житомирського району | Замки, відпочинок, оздоровлення, зцілення в Галичині. www.zamky.com.ua (укр.). Архів оригіналу за 22 травня 2017. Процитовано 12 травня 2017.
- ↑ Антонович В. Б. (1900). Археологическая карта Волынской губернии. Москва: Тип. Г. Лисснера и А. Гешеля.
- ↑ Архив Юго-Западной России. Часть 7. Том II. www.runivers.ru. Архів оригіналу за 24 квітня 2017. Процитовано 21 квітня 2017.
- ↑ За Владимирский-Буданов М. Ф. Население Юго-Западной России от половины XV в. до Люблинской унии (1569 г.). с. 41.
- ↑ Підкоморський граничний лист на затвердження полюбовного розмежування між маєтками Рудники Андрія Синкгура та Пряжів Семена Прєжовського.
- ↑ A. Jabłonowski (1894). Ziemie ruskie. Ukraina (Kijów–Bracław). Warszawa.
- ↑ Tyszkiewiczowie. mariusz.eu.pn. Архів оригіналу за 27 вересня 2013. Процитовано 21 квітня 2017.
- ↑ Архив Юго-Западной России. Часть 7. Том I. www.runivers.ru. Архів оригіналу за 24 квітня 2017. Процитовано 14 квітня 2017.
- ↑ Документы Киевского архива (1859-1911). Архив Юго-Западной России. Часть 3. Том II. Киев: Университетская типография. с. 382—384.
- ↑ Опрац. К. Жеменецький; Вступ укр. перек. Є. Чернецький. (215). Тариф подимного податку Київського воєводства 1754 року. Біла Церква: Пшонківський О. В.
- ↑ Ignacy Trypolski h. Gozdawa. Sejm-Wielki.pl. Архів оригіналу за 6 червня 2017. Процитовано 14 травня 2017.
{{cite web}}
:|first=
з пропущеним|last=
(довідка) - ↑ ДАЖО, Фонд 118, опис 14, справа 57.
- ↑ Epsztein, Tadeusz (2013). Własność ziemska w guberni kijowskiej, podolskiej i wołyńskiej w 1860 r. Warszawa: Instytut Historii Polskiej Akademii Nauk.
- ↑ Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom XI - wynik wyszukiwania - DIR. dir.icm.edu.pl. Архів оригіналу за 3 квітня 2018. Процитовано 15 квітня 2017.
- ↑ Юго-Западный отдел Российской Экспортной Палаты (1913). Весь Юго-Западный край. Киев. Тарасовская 6.
- ↑ Сінгурівська ЗОШ І-ІІІ ступенів - Головна сторінка. singur-zosh.at.ua. Архів оригіналу за 25 лютого 2016. Процитовано 18 лютого 2016.
- ↑ Житомирська. victimsholodomor.org.ua (uk-ua) . Архів оригіналу за 2 лютого 2017. Процитовано 15 квітня 2017.
- ↑ Житомирська єпархія УПЦ МП намагалася завадити переходу громади до ПЦУ. Архів оригіналу за 3 лютого 2019. Процитовано 3 лютого 2019.
- ↑ Роман Петренко (27 серпня 2023). Авіатроща на Житомирщині: у ЗСУ оприлюднили імена усіх загиблих пілотів. Українська правда (укр.).
{{cite news}}
: Обслуговування CS1: Сторінки з параметром url-status, але без параметра archive-url (посилання) - ↑ Kolomiiets, Viktoriia (26 серпня 2023). В авіакатастрофі загинули троє українських бійців. Серед них — відомий льотчик на позивний Джус. Hromadske (укр.). Архів оригіналу за 27 серпня 2023.
- ↑ Well-known Ukrainian pilot ‘Juice’ among 3 dead in plane crash. CNN. 26 серпня 2023.
- ↑ На Житомирщині у авіакатастрофі загинув відомий пілот 40-ї бригади тактичної авіації на позивний «Juice». 26 серпня 2023.
- Опись актовой книги Киевского центрального архива, означенной по списку онаго. № 1-8. — Киев, 1869—1871. — 351 с.
- Теодорович Н. И. Историко-статистическое описание церквей и приходов Волынской епархии. — Почаев,1888. — Т. І.
- М. Ю. Костриця, Р. Ю. Кондратюк Історико-географічний словник Житомирщини, Житомир, 2002.
- Адміністративно-територіальний устрій Житомирщини 1795—2006 Житомир, 2007.
- Погода в селі Сінгури [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
- Сінгурівська загальноосвітня школа [Архівовано 25 лютого 2016 у Wayback Machine.]
- Масштаби Голодомору в Житомирському районі. Сайт Житомирської РДА
![]() | Це незавершена стаття про Житомирську область. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
•Новогуйвинська селищна рада Герої не вмирають!