Александър Димитров – Уикипедия
- Вижте пояснителната страница за други личности с името Александър Димитров.
Александър Димитров | |
български политик | |
![]() Портрет на А. Димитров, правен в Прага около 1912 г. Източник: ДА „Архиви“ | |
Роден | 1878 г. |
---|---|
Починал | 22 октомври 1921 г. |
Народен представител в: XIV ОНС V ВНС XVI ОНС XVII ОНС XVIII ОНС XIX ОНС | |
Александър Димитров в Общомедия |
Александър Тенев Димитров, наричан Брадата, е български политик от Българския земеделски народен съюз (БЗНС), един от водачите на неговото радикално крило. Той е вътрешен (1919 – 1921) и военен министър (1921) на България. Убит е от терористи от Вътрешната македонска революционна организация (ВМРО).
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Александър Димитров е роден през 1878 година в село Слокощица, Кюстендилско. През 1895 завършва Кюстендилското педагогическо училище, след което е учител в близките села Новоселяне, Горна Козница, Коркина, Бобов дол и Шатрово, където издава вестник „Шатровски глас“. В годините, прекарани там, той успява да развие широка учебна и извънучебна самодейност сред населението, както и широко да разпространява идеите за коопериране и модерно земеделие. По това време осъществява кореспонденция с Янко Забунов, а през 1899 година участва в основаването на БЗНС, от 1901 година е член на неговия Управителен съвет, от 1906 година касиер, а от 1910 година – секретар на организацията. През този период взема участие и в работата на ВМОРО, като е близък с групата на Яне Сандански.[1]
Като един от водачите на БЗНС, Александър Димитров е избиран за народен представител от 1908 до смъртта си, с изключение на XV обикновено народно събрание, по време на изборите за което е изпратен в затвора за половин година. В XVII обикновено народно събрание той е председател на парламентарната група на БЗНС и един от най-активните противници на влизането на България в Първата световна война.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9c/Obnova_1923-12-24.jpg/220px-Obnova_1923-12-24.jpg)
През 1919 Димитров става министър на вътрешните работи и народното здраве в правителството на Александър Стамболийски. В края на 1919 и началото на 1920 ръководи насилственото прекратяване на Транспортната стачка.[2] Участва в създаването на Временната комисия на македонските братства в България, предшестваща Македонска федеративна организация. През 1921 година става министър на войната.[1]
С цел да подобри отношенията със съседните държави, най-вече с Югославия и Гърция, Димитров не одобрява и прави и опити да ограничи въоръжените нападения на ВМРО в граничните райони, заради което на 22 октомври 1921 е убит в Конявската планина[1] по нареждане на Тодор Александров от четата на Иван Бърльо. Погребан е в близкото село Горна Козница.[1]
Оценки
[редактиране | редактиране на кода]В надгробното си слово за него, Александър Стамболийски казва: „Александър Димитров е един великан като човек, като другар, като публицист, като политик, като оратор, като борец, като кооператор и като държавник! Той имаше девствен морал...“ и още „Аз ценя живота на човека не по количеството на изживените години, а по количеството и качеството на изпълнения дълг!“. Приживе отново Стамболийски свидетелства „Аз и Димитров представлявахме едно цяло: аз бях кроячът, той – шивачът...“, а през 1920 в очерка си за него пише: „Той е Васил Левски на Земеделския съюз!“
Журналистът Петър Карчев, активист на Националлибералната партия, много от водачите на която са арестувани от Димитров, пише за него:
„ | ...Александър Димитров, дясна ръка на Стамболийски, суров и фанатичен в привързаността си към интересите на БЗНС, така както те се мяркаха в партизанското му въображение. Но Александър Димитров беше политически деец от провинциален мащаб, с доста тесен хоризонт. Неговият умствен ръст не стигаше, за да се защитят с достатъчен разум интересите на съюза. Що се касае до преценката на държавните, широкообществените интереси – силите му бяха съвсем недостатъчни.[3] | “ |
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Събуден селянин (1899)
- Мисли и мечти (1899)
- Нещастна сирота (1900)
- Пропорционалната изборна система (1906)
- Сдружените земеделци и изборната борба (1908)
- Наръчната книжка за сдружения земеделец (1909)
Допълнителна литература
[редактиране | редактиране на кода]Димитрина Петрова - Самостоятелното управление на БЗНС, 1920-1923, Наука и Изкуство, София, 1988
Джон Д. Бел - Александър Стамболийски и Българския земеделски народен съюз, 1899-1923, ИК Детелина 6, София, 1993
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б в г д Ташев, Ташо. Министрите на България 1879 – 1999. София, АИ „Проф. Марин Дринов“/Изд. на МО, 1999. ISBN 978-954-430-603-8/ISBN 978-954-509-191-9. с. 152 – 153.
- ↑ Обнова – Всекидневен вестник. Обществен орган за политика, стопанство, търговия / Сахаров – Варна; печ. Зора, брой 235, 24 декември 1919 г., стр. 1.
- ↑ Карчев, Петър. През прозореца на едно полустолетие (1900-1950). София, Изток-Запад, 2004. ISBN 954321056X. с. 508.
- ↑ Паун Генов 1989 Земята беше твоят жребий – Книга за Стамболийски
|
|
|
|