Социніанство — Вікіпедія
Реформація![]() |
Рух і деномінації Ключові події
|
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d4/FaustusSocinus.jpg/250px-FaustusSocinus.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fc/Racovian_Catechism%2C_cover%2C_pol-1605%2C_lat-1609.png/250px-Racovian_Catechism%2C_cover%2C_pol-1605%2C_lat-1609.png)
Социніа́нство, социнія́нство, соцінья́нство — раціоналістична течія у протестантизмі, яка виникла у Південній Європі під час Реформації та отримала назву від свого засновника, італійця Фаусто Паоло Соцціні (італ. Fausto Paolo Sozzini, 1539 — 1604). Социніани, зокрема, заперечували догмат Трійці, існування первородного гріха, не визнавали таїнств, вважали, що людина може врятуватися, живучи в спілкуванні з яким завгодно християнським суспільством, яке сповідує вчення про Спасіння.
Наприкінці свого життя Ф. Соцціні почав укладати катехизиса, де коротко висвітлив суть своєї доктрини. Працю завершив раківський социніанський пастор Валентин Шмальц[pl] та інші вже після смерті Соцціні. 1605 року «Раківського катехизиса»[en] видано польською мовою та згодом багаторазово перевидавано латиною, німецькою та голландською мовами.
Социніани спиралися на те, що джерелом істини треба вважати Біблію, але тільки тоді, коли воно не суперечить розуму; заперечували догмат Трійці й, виходячи з учення антитринітаріїв та визнаючи одну Божу істоту, вважали, що Дух Святий представляв силу Божу, Ісус Христос був людиною з Божим обдаруванням, якому належало Боже шанування. Социніани зовсім заперечували існування перворідного гріха та взагалі псування моральної природи людини через гріхопадіння перших людей; людину обдаровано свободою волі, якої вона не позбулася й після гріхопадіння. Социніани не визнавали таїнств (вони мали значення тільки обрядів), молитов за померлих, прикликання святих, шанування ікон, узагалі всю зовнішню церковну обрядовість, шанували суботу. При цьому вони виконували прості зовнішні релігійні обряди, не пов'язуючи з ними ніякої духовної сили, — причастя або «вечерю Господню» (лат. coenam Domini) та хрещення, що повинно відбуватися тільки над дорослими, які свідомо та відкрито сповідують свою віру в Бога, чого не можна очікувати від дитини.
Социніанський катехизм відрізнявся терпимістю та поблажливістю до інших, не згідних з ним, релігійних думок. Так, наприклад, у ньому проводиться твердження, що людина може врятуватися, живучи в спілкуванні з яким завгодно християнським суспільством, яке сповідує вчення про Спасіння. Гуманістичний аспект доктрини доповнювано виступом проти права використання зброї, засуджуючи війни та смертну кару («всі, хто підняв меча, від меча й загинуть»).
За переконаннями социніан, існувала потреба цілком розмежувати світську та церковну владу, що складалася зі «зборів» (собору) всього духівництва, «міністрів» (пасторів), що їх призначив собор, які й собі призначали церковних старшин і дияконів. Міністри мали винятково літургічну ділянку та проповідництво. Социніани не надавали церковним посадам ніякого ієрархічного значення, а тільки дисциплінарне — дбати про церковний лад і служити потребам церкви, особливо потребам бідних. Учити ж у церкві, на їхню думку, міг усякий, хто володів чистотою морального життя й був здатний до вчителювання — для цього не потрібно ніякого особливого покликання.
Социніанство виникло у Південній Європі під час Реформації[1]. На теренах середньовічної Речі Посполитої сформувалося та поширилося наприкінці XVI — першій половині XVII століття[2], де з 1579 року діяв Фаусто Соцціні. Сам Соцціні та його послідовники називали себе «унітарії» (лат. unitarii) або «польські брати» (лат. fratres poloni), але в народі та серед послідовників інших сповідань вони були відомі під ім'ям «аріян». Головним осередком социніанства було місто Раків, де в 1602 — 1638 роках існувала школа з міжнародною славою, незабаром зведена до рівня академії, в якій навчалося до 1000 юнаків різних віросповідань. Навчальний процес будовано на власних підручниках професорів, які викладали у школі. У Ракові облаштовано також і друкарню. У Вільні, Новогрудку, Любчі та в багатьох інших містах, а також маєтках шляхти, створювались громади социніан. Їхня кількість доходила до 150 на початку XVII століття.
Із Польщі социніани потрапили на білоруські та українські землі, де на зламі XVI — XVII століть їх підтримала низка визначних родів[3]:
- Галичина (Червона Русь) — Любенецькі (пол. Lubienieccy);
- Волинь — Чапличі (пол. Czaplicze Szpanowscy, Czaplicowie herbu Kierdeja), Гойські (пол. Kierdeje Hojscy), Сенюти (пол. Sieniuty Lachowieccy), Гулевичі (пол. Hulewicze Wojutyńscy), Холоневські (пол. Chołoniewscy), Рогозинські (пол. Rohozińscy);
- Київщина — Немиричі (пол. Niemirycze), Войнаровські (пол. Wojnarowscy), Івашенцевичі (пол. Iwaszeńcewicze-Makarowicze), Бабинські (пол. Babińscy);
- Брацлавщина — Ободенські (пол. Obodeńscy).
У родових маєтках створювались социніанські громади, вищі та нижчі школи (в Кисилині, Гощі, Ляхівцях, Береську, Черняхові та інші)[3], на які з боку влади та офіційної церкви чинено постійний тиск.
Початок 1638 року приніс важкі зміни в становищі социніанства, як у корінній Польщі, так і в українських землях. Королівський мандат, виданий за ухвалою сенату та сейму, навіки забороняв социніанський збір та школу в Ракові. 1644 року припинено діяльність социніанської громади в Кисилині — маєтності Чапличів на Волині. Відродження Католицької Церкви в Польщі та політичні обставини, особливо коли социніан було звинувачено в симпатіях до шведів під час польсько-шведської війни, призвели врешті до ліквідації социніанських громад. Сейм 1658 року дозволяв социніанам упродовж двох років улаштувати свої справи, продати маєтки; після цього терміну всі повинні залишити Польщу. Їхні школи та молитовні доми конфісковано. Социніани вимушено покинули країну та розселилися Голландією, Німеччиною й Англією, де поступово розчинилися в інших течіях протестантизму.
Особливу увагу социніани приділяли освіті, поставивши на високий рівень школи й видавництва. Найвідоміший переклад социніанських текстів українською мовою — «Євангеліє Негалевського» 1581 року.
Як і інші «нововірські» рухи, социніанство посилило літературно-полемічну творчість, так, наприклад, із кінця XVI століття збереглися протисоциніанські віршовані твори.
- ↑ Любащенко В. І. Социніанство, або антитринітаризм [Архівовано 2016-12-21 у Wayback Machine.]… — С. — 727.
- ↑ Ариане в Польше // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)
- ↑ а б Jabłonowski A. Akademia Kijowsko-Mohilańska. — Kraków, 1900. — S. 24. (пол.)
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
- «За що переслідували „Польських братів“?» // Онлайн-бібліотека, «Вартова башта», 1 січня 2000. — С. 21–23.
- Липинський В. «Аріянський соймик в Киселині на Волині в маю 1638 р. (Причинок до історії аріянства на Україні)». // Записки НТШ, т. 96, кн. IV. — Львів, 1910. — С. 41–57. (перегляд першої сторінки праці)
- Любащенко В. І. «Реформаційний рух» // Історія української культури: у п'яти томах. — К. : Наукова думка, 2001. — Т. 2.
- Любащенко В. І. Социніанство, або антитринітаризм // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 727—728. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Любащенко В. І. «Ранній протестантизм в Україні (антитринітаризм і социніанство)» // Бібліотека p-for.com
- Любащенко В. І. «Місце протестантизму в національно-культурному русі (шкільництво, книгодрукування, розвиток мови)» // Бібліотека p-for.com
- «Аріанська шляхта» // Народний Оглядач. — 25 листопада 2013
- Оглоблин О. Українська церковна історіографія // Електронна бібліотека «Чтиво».
- Передмова Чижевського Д. «Socinianism in Poland and South-West Rus’» // «The Annals», т. III, ч. 1(7). — Нью-Йорк: УВАН, 1953 до англійського видання Левицького О. (англ.)
- Maxwell A. «The Racovian Catechism — origin and summary» // «Bible digest», № 45, July 1994 (англ.)
- Емельянов В. М. «„Раковский катехизис“. Изложение вероучения христиан-унитариан XVI — XVII вв.» // Портал-Credo.Ru (рос.)
- Каниболотский Д. «Раковский Катехизис с обзором истории унитарианства Польши и Трансильвании, лондонское издание 1818 г.» // Онлайн-дневник LiveJournal (рос.)
- Левицкий О. «Социнианство в Польше и Юго-Западной Руси» // Кіевская старина. — 1882: № 4 (апрель), с. 25–57; № 5 (май), с. 193–224; № 6 (июнь), с. 401–432 (рос.)
- «Раковский катехизис»: перевод Ганяк В. // Сервер Проза.ру (рос.)
- Социнианство // Философский словарь (рос.)
![]() | |
---|---|
![]() | «Так було… Історія двох родів минулого». — Рівненська ОДТРК, 2012. |
- В.Нічик. Социніанство // Філософський енциклопедичний словник / В. І. Шинкарук (гол. редкол.) та ін. — Київ : Інститут філософії імені Григорія Сковороди НАН України : Абрис, 2002. — С. 596—597. — 742 с. — 1000 екз. — ББК 87я2. — ISBN 966-531-128-X.
- Социніани // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Тека, 2006.
- Польські брати; Социніани // Українська Релігієзнавча Енциклопедія