Александър Радев – Уикипедия
Тази статия е за българския политик. За футболиста вижте Александър Радев (футболист).
Александър Радев | |
български политик | |
Роден | |
---|---|
Починал | |
Учил в | Атински университет |
Право | |
Работил в | Софийски университет |
Политика | |
Депутат | |
XI ОНС XII ОНС | |
Семейство | |
Баща | Петър Радев (общественик) |
Братя/сестри | Георги Радев |
Съпруга | Олга Радева |
Александър Петров Радев е български политик, активист на Прогресивнолибералната партия. Той е подпредседател на Върховния македоно-одрински комитет (1898 – 1899), министър на правосъдието (1901 – 1902) и министър на народното просвещение (1902 – 1903).[1]
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Александър Радев е роден на 7 март[2] 1864 година в големия западномакедонски град Битоля, тогава в Османската империя, днес в границите на Северна Македония. Внук е на възрожденеца Димко Радев, известен като Димко паша[3] и син на Петър Радев – един от водачите на българската битолска партия в борбата срещу Цариградската патриаршия и гъркоманите за църковна независимост и българска просвета.[4] Брат му Гоце Радев е български дипломат. Майка им е влахиня от Крушево.
Алексадър Радев завършва гръцката гимназия в Битоля и право в Атинския университет през 1888 година, откъдето получава докторска степен.[5]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/Alexandar_Radev_1903.jpg/250px-Alexandar_Radev_1903.jpg)
Установява се в Свободна България и работи в съдилищата в Ловеч, Трън, Търново, София, а в 1892 година започва адвокатска практика в столицата.
В 1895 година влиза в Македонския комитет и на II, III и V конгрес на организацията е избран за неин касиер.[6] Той е и председател на Юридическото дружество и доцент по византийско право във Висшето училище в София.[7][5]
Радев влиза активно в българската политика и в края на 1890-те става член на Централното бюро на Прогресивнолибералната партия. Когато партията идва на власт, напуска преподавателския пост във Висшето училище и става министър на правосъдието от 4 март 1901 до 15 ноември 1902 в четвъртото правителство на Петко Каравелов и първото правителсто на Стоян Данев[8] и министър на народното просвещение от 15 ноември 1902 до 18 май 1903 година във второто и третото правителство на Стоян Данев.[9] Депутат е в XI и XII обикновено народно събрание.[10]
Радев и княз Фердинанд имат дълъг спор за правата и задълженията на изпълнителната власт и двореца, като Радев е категоричен привърженик на доминацията на изпълнителната власт и винаги изразява публично възгледите си. На 2 май по време на прием в двореца князът публично пита Данев „Как смеете да водите този вагабонтин в дома ми?“. Данев веднага подава оставката на целия кабинет и оставката е приета.[11]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/Alexander_Radev_memorial_plaque%2C_56_Solunska_Str.%2C_Sofia.jpg/220px-Alexander_Radev_memorial_plaque%2C_56_Solunska_Str.%2C_Sofia.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9f/Alexander_Radev_home_with_memorial_plaque_and_office_of_The_Open_Society_Foundation_Bulgaria%2C_56_Solunska_Str.%2C_Sofia.jpg/220px-Alexander_Radev_home_with_memorial_plaque_and_office_of_The_Open_Society_Foundation_Bulgaria%2C_56_Solunska_Str.%2C_Sofia.jpg)
Александър Радев умира след операция от двустранна херния на 4 юни 1911 година във Виена.[7][5][12]
В некролога му на 24 май вестник „Воля“ пише:
„ | Българското общество ще узнае днес със скръб за смъртта на един от неговите видни членове. Д-р Ал. Радев, който се е поминал скоропостижно във Виена. Д-р Ал. Радев не бе от нашите приятели; ний не хранехме към неговите идеи и към неговата политическа дейност никакво съчувствие. Но неговите големи дарби никога не сме оспорвали. Като адвокат той бе опасен противник: умът му бе гъвкав, чевръст, изобретателен. Той познаваше основно правото. Оратор не бе, но говореше приятно. Речите му бяха фамилиарни беседи, в които той влагаше много живост и остроумие. В политика д-р Ал. Радев доби твърде късно. Той стана известен от като има с царя една тъмна и досега разправия, която повлече оставката на Даневия кабинет. Д-р Ал. Радев се постави оттогава като противник на царя и това негово поведение му спечели значителна популярност между крайните народняци[13]. В Прогресивната партия д-р Радев имаше голямо влияние. Може да се каже, че между партизаните той бе по-популярен от г. Данева. Той имаше весел нрав, прости обноски, влизаше бърже в интимност – и всичко това му създаваше приятелство даже вън от партията му. Мир на праха му![5] | “ |
Погребан е в София.[14]
Негова съпруга е видната българска общественичка Олга Радева.
Родословие
[редактиране | редактиране на кода]Димко Радев (1810 — 1875) | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Петър Радев | Мария Робева (1858 — ?) | Никола Робев (1831 — 1906) | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Александър Радев (1864 — 1911) | Георги Радев (1874 — 1941) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Вижте също
[редактиране | редактиране на кода]Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Обзор на архивните фондове, колекции и единични постъпления съхранявани в Български исторически архив. Т. V (от фонд № 290 до фонд № 380). София, Народна библиотека „Кирил и Методий“. Български исторически архив, 1983. с. 207 - 209.
- ↑ Всички дати са в нов стил.
- ↑ Христовъ, К. Д-ръ Александъръ П. Радевъ // Илюстрация Илиндень VIII (6 (76). София, Издание на Илинденската Организация, юний 1936. с. 6.
- ↑ Албум Алманах Македония, София, 1931, стр. 67.
- ↑ а б в г Воля, 24 май 1911 г., брой 63, стр. 3.
- ↑ Николов, Борис Й. Вътрешна македоно-одринска революционна организация: Войводи и ръководители (1893-1934): Биографично-библиографски справочник. София, Издателство „Звезди“, 2001. ISBN 954-9514-28-5. с. 142.
- ↑ а б Ташев, Ташо. Министрите на България 1879 – 1999. София, АИ „Проф. Марин Дринов“/Изд. на МО, 1999. ISBN 978-954-430-603-8/ISBN 978-954-509-191-9.
- ↑ Известник - вестник:седмичник - Варна, брой 1 / 01 януари 1902 г., стр 1.
- ↑ Енциклопедия „България“, том 5. София, Издателство на БАН, 1986.
- ↑ Македонцитѣ въ културно-политическия животъ на България: Анкета отъ Изпълнителния комитетъ на Македонскитѣ братства. София, Книгоиздателство Ал. Паскалевъ и С-ие, Държавна печатница, 1918. с. 53.
- ↑ Палангурски, Милко. Нова история на България. Ι Княжеството (1879 - 1911). София, Сиела, 2013. ISBN 078-954-28-1370-5. с. 359.:с. 258
- ↑ Пелтеков, Александър Г. Революционни дейци от Македония и Одринско. Второ допълнено издание. София, Орбел, 2014. ISBN 9789544961022. с. 398-399.
- ↑ В оригинала „народи“.
- ↑ Парцел 29 // София помни. Архивиран от оригинала на 2016-01-27. Посетен на 18 януари 2016.
|
|