Стефан Бобчев – Уикипедия
Стефан Бобчев | |
български юрист и политик | |
![]() Стефан Бобчев, Рилски манастир, 1896 г. Източник: ДА „Архиви“ | |
Роден | 2 февруари 1853 г. |
---|---|
Починал | 8 септември 1940 г. |
Учил в | Императорски московски университет |
Право | |
Работил в | Върховен административен съд на Източна Румелия Дирекция на правосъдието на Източна Румелия Софийски университет Свободен университет за политически и стопански науки |
Известен с | Основател и първи ректор на УНСС[1] |
Политика | |
Партия | Народна партия |
Депутат | |
I ОНС III ВНС VIII ОНС IX ОНС XI ОНС XII ОНС XIII ОНС V ВНС XV ОНС XVI ОНС XVII ОНС XVIII ОНС XIX ОНС | |
Правителство на Иван Гешов | |
министър на народното просвещение (1911 – 1912) | |
Стефан Бобчев в Общомедия |
Стефан Савов Бобчев е български юрист, публицист и политик от Народната партия. Един от инициаторите е за създаване на Висше училище (Софийския университет) в София, след Освобождението. Основател и първи ректор е на днешния Университет за национално и световно стопанство. [2]
Биография
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Prof._St._Bobchev_UNWE.png/220px-Prof._St._Bobchev_UNWE.png)
Стефан Бобчев е роден на 2 февруари (20 януари стар стил) 1853 г. в град Елена.[3] Брат е на Илия Бобчев и Никола Бобчев.
Женен е за Екатерина, сестра на известния български политик Теодор Теодоров.
От 1868 г. учи във Военномедицинското училище в Цариград. В столицата става председател на Българското благодетелно братство „Просвещение“, което по настояване на Бобчев купува къща в Топкапия и я преустроява в параклис.[4] През 1872 година става председател и на Македонската дружина, която през 1873 година заедно с Иван Куцаров го изпраща на мисия за инспекция на българското учебно дело в Македония.[5]
През май 1876 г., след Априлското въстание, емигрира в Одеса, а оттам в Букурещ.[3] Там той е редактор на вестник „Стара планина“, издаван два пъти седмично в Букурещ (19 август 1876 г. – 2 август 1877 г.). Пише под псевдонима С. Бежан. По време на Руско-турската война (1877 – 1878) е военен кореспондент на в-к „Руский мир“.[6] Назначен е за чиновник за особени поръчения в администрацията на Временното руско управление.[3] Впечатленията си от войната публикува в изданията: Руско-турска война 1877 – 1878 г. Очерци и разкази, Вт., 1879; Руско-турската война според неиздадени документи, С., 1881; Хроника на Руско-турската война, Сл., 1881.[7]
В края на войната Бобчев заминава за Москва, където през 1880 г. завършва право. След връщането си в България се установява в Пловдив, където става съдия и достига до поста председател на Върховния административен съд на Източна Румелия. След това е депутат (1883 – 1884) и директор на правосъдието (1884 – 1885) на Източна Румелия. От 1881 г. е дописен, а от 1884 година – редовен член на Българското книжовно дружество (днес Българска академия на науките). След Съединението работи като адвокат, а след проруските опити за преврат прекарва известно време в Одеса (1886 – 1889).[3]
След 1894 г. Стефан Бобчев се включва активно в работата на възстановената Народна партия и многократно е избиран за народен представител, а през 1899 г. се установява за постоянно в София. Тук той става основател и председател (1901 – 1921) на Дружеството на българските публицисти и писатели, а през 1903 – 1940 г. е председател на Славянското дружество. През 1902 – 1935 г. преподава история на правото и църковно право в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. Бобчев е дописен член (1909) на Югославската академия на науките и изкуствата в Загреб и на Чешката академия на науките и изкуствата в Прага (1910).[3]
През 1911 – 1912 г. Стефан Бобчев е министър на народното просвещение в кабинета на Иван Евстратиев Гешов. През 1912 – 1913 г. пълномощен министър на България в Русия. Бобчев е убеден русофил и след оставката си със статиите си в пресата продължава опитите да склони българския политически елит и общественост към съюз с Руската империя в Първата световна война.[8] За дейността си от този период е обвинен от Народното събрание[9] и съден от Третия държавен съд през 1923 г.
През 1920 г. Стефан Бобчев е един от основателите на Свободния университет за политически и стопански науки (днес УНСС) и остава негов директор до 1937 г.[3] През този период се изявява като радетел за академично сътрудничество между славянските висши училища.[10]
Стефан Бобчев умира на 8 септември 1940 г. в София.[3]
Публикации
[редактиране | редактиране на кода]- „Пътувание около света“ (1873)
- „Руско-турската война“ (1877)
- „История на българския народ“ (1881)
- „Письма о Македонии и македонском вопросе“ (1889)
- „Преглед на българския печат 1884 – 1894“ (1894). „Българска сбирка“ (в съавторство с Михаил Маджаров)[11]
- „Сборник на българските юридически обичаи“ (в три части, 1896 – 1915)
- Старобългарски правни паметници. София, Печатница на П. М. Безайтов, 1903.
- „Крумовото законодателство“ (1907)
- „История на българското право“ (1910)
- „Каноническо право“ (в две книги, 1919)
- „Най-нова политическа и социална история на света (1789 – 1920)“ (1921)
- „Славянският свят преди и след световната война“ (1923)
- Българско обичайно наказателно право // Сборникъ за народни умотворения и народописъ 37. 1927. Посетен на 25 юли 2024.
- „Черковно право“ (1927)
- „Страници из моята дипломатическа мисия в Петроград (1912 – 1913)“ (1940)
- Стефан Савов Бобчев. Спомени и очерци за възрожденски дейци и събития. София: Издателска къща "Гутенберг", 2022. 462 стр. Съставителство и встъпителна студия Николай Жечев. ISBN 978-619-176-203-3
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Алманах на УНСС. София, 2010.
- ВЕЛЕВА, Л., ПИПОНКОВА, Л. Стефан Бобчев 1853 – 1940. София: Издателски комплекс УНСС, 2014. ISBN 978-954-644-552-0.
- ВЕЛЕВА, Л. Свободният университет и славянското научно сътрудничество (1920 – 1940). Исторически преглед, 2016, Т. 72, №1 – 2, с. 98 – 107. ISSN 0323 – 9748.
- ГЕНОВ, Ц. Освободителната война 1877 – 1878. София: Изд. „Наука и изкуство“, 1978, с. 302.
- Освободителната война 1877 – 1878. София: ДИ „Петър Берон“, 1986, с. 48.
- САЗДОВ, Д. Стефан Савов Бобчев и участието на България в Първата световна война (1914 – 1918 г.). В: България – Германия. Първата световна война. Поуки за бъдещето Архив на оригинала от 2018-11-24 в Wayback Machine.. Варна: ВВМУ, 2018, с. 213 – 223. ISBN 978-619-7428-27-8.
- ТАШЕВ, Т. Министрите на България 1879 – 1999. София: АИ „Проф. Марин Дринов“ / Изд. на МО, 1999. ISBN 978-954-430-603-8 / ISBN 978-954-509-191-9.
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ История, сайт на УНСС.
- ↑ Алманах на УНСС. София, 2010.
- ↑ а б в г д е ж Ташев, Ташо. Министрите на България 1879 – 1999. София, АИ „Проф. Марин Дринов“/Изд. на МО, 1999. ISBN 978-954-430-603-8/ISBN 978-954-509-191-9. с. 56 – 57.
- ↑ Велева, Лиляна, Лиляна Пипонкова. Стефан Бобчев 1853 – 1940. София, Издателски комплекс УНСС, 2014. ISBN 978-954-644-552-0. с. 80.
- ↑ Велева, Лиляна, Лиляна Пипонкова. Стефан Бобчев 1853 – 1940. София, Издателски комплекс УНСС, 2014. ISBN 978-954-644-552-0. с. 81.
- ↑ Освободителната война 1877 – 1878, ДИ „Петър Берон“, София, 1986, с.48.
- ↑ Генов Цонко, Освободителната война 1877 – 1878, изд. „Наука и изкуство“, София, 1978, с. 302.
- ↑ САЗДОВ, Д. Стефан Савов Бобчев и участието на България в Първата световна война (1914 – 1918 г.). В: България – Германия. Първата световна война. Поуки за бъдещето. Архив на оригинала от 2018-11-24 в Wayback Machine.. Варна: ВВМУ, 2018, с. 213 – 223. ISBN 978-619-7428-27-8
- ↑ Утринна поща - Независим ежедневен информационен вестник / Ред. Н. Венедиков . - Варна; Кооп. печ. Гутенберг / брой 4, 04 март 1923 г., стр. 2
- ↑ ВЕЛЕВА, Л. Свободният университет и славянското научно сътрудничество (1920 – 1940). Исторически преглед, 2016, Т. 72, №1 – 2, с. 98 – 107. ISSN 0323 – 9748.
- ↑ Черно море - седмичен вестник, ред. Петър Бобчевски, бр. 89, 05 януари 1894 год., стр. 4
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Аврамова, Румяна; Василева, Весела; Давчева, Даниела; Даскалова, Красимира; Димитрова, Дочка; Еленкова, Ваня: Куюмджиева, Миглена. Българската възрожденска интелигенция, Енциклопедия. София, Държавно издателство „Петър Берон“, 1988. с. 73 – 74.
- Стайнов, Петко. Поменик на Българската академия на науките: Проф. С. С. Бобчев (20. I. 1853 - 8. IX. 1940 г.) // Летопис на Българската академия на науките (24). 1945. с. 157 - 162.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]
|
|